Ordo
Írónövendék
Posts: 203
Elfoglaltság:Mesélést & Játékot vállal
Utoljára online: Sept 7, 2024 13:01:15 GMT 1
Jun 14, 2020 19:50:14 GMT 1
|
Post by Ordo on Jul 4, 2024 22:45:13 GMT 1
#s://i~imgur~com/6U7jkDO~jpeg Éppen a kedvenc elfoglaltságom csinálom, tehát rettentő unottan a csillagokat számolom, hátha sikerül ettől beálmosodjak, amikor Leah a semmiből hirtelen megjelenik. Egy pillanatra minden izmom megfeszül, ahogy meghallom hangját, hisz nem éppen számítottam rá, sőt, még az is beugrik, hogy lehet csak Jay szórakozik velem, de hát ezt elég hamar elhesegetem... - Tökéletesen, mint mindig - nézek rá féloldalasan egy biccentés kíséretében, arrébb csúszva a padon, hogy letudjon ő is ülni, ha szeretne. - Nem szöktem én el, nehogy azt hidd. Csak volt egy kis dolgom - felelem, de nem különösebben térek ki rá, hisz amúgy is belekezd a saját mondandójába. Egy ideig némán hallgatom, fél szemmel figyelve az arcát, aztán már csak előrefordulva nézek ki a fejemből. - Azt hittem ezt már megbeszéltük tegnap, hogy nincs mit nagyon megbeszélni - sóhajtom. - Nem aludnod kéne amúgy is? - pillantok vissza rá. - Vagy te se tudsz? Hát én se... - mosolyodok el fáradtan. - Egész nap ebben a kurva erdőben kerestem a lányt, aki miatt most itt vagyok, holott valószínűleg neki kéne és nem nekem... Elbaszott egy dolog ez, nem? - kérdezem szomorúan, miközben finoman megsimogatom a békésen alvó kutyust. - Egyébként nem késő - legyintek egyet. - Miért lenne az? Úgy sem tudom mit érezzek most pontosan. Vagy mit kéne ezen beszélni. Ha te akarsz, hajrá - rántom meg a vállam. - Én csak azt tudom, hogy különösebben nem haragszok, hisztis kisgyereket meg nem fogok játszani. Sajnálkoznod meg bocsánatot kérni sem kell. Nyugi, nem tervezem a küldetést veszekedéssel tölteni veled - mosolyodok el halványan. - Nem veszem magamra az ilyesmiket, mert az csak fájdalommal járna. Meg talán én se viselkedtem olyan jól, szóval kit érdekel mi történt. Engem csak az zavar, hogy így... Tudod, én nagyon örülök annak, hogy te végre jól érezted magad, és ha hiszed ha nem, nincs ellenemre, hogy tovább folytassuk. Mármint, kitudja meddig leszek még itt veletek, addig hadd élvezzem már. Meg hát akkor már te is, persze. Csak így... Nem érzem azt, hogy te túlléptél volna azokon a dolgokon, amik a múltban történtek. Ami persze nem baj - veszek fel gyorsan megadó állást. - Tiszta sor, megértem. Csak én meg nem szeretném, ha belerángatnál ebbe vagy mi... Persze itt vagyok neked, segítek bármiben, ha kell, ha nem, de ja... Magam sem tudom mit akarok mondani - nevetek fel halkan pillanatnyi zavaromban. - Bocsi, jó régen beszéltem már ilyesmikről mással, kijöttem belőle - nevetek tovább egyre csendesebben, hátha az megold bármit is. Hisz eddig is a folytonos viccelődésekkel úsztam meg minden szart, amit elém vetett az a kurva sors. Most is működnie kell.
|
|
Gresh550
Írónövendék
"A sense of humour is the only divine quality of man" - Arthur Schopenhauer
Posts: 155
Utoljára online: Sept 7, 2024 16:37:10 GMT 1
Jun 9, 2020 18:53:23 GMT 1
|
Post by Gresh550 on Jul 4, 2024 23:30:37 GMT 1
#s://i~imgur~com/iNMPGV4~jpeg A Nickkel folytatott beszélgetés után Jason röviden elfeküdt a kanapén, mindösszesen alig két órányit aludva. Ahogy magához tért, egy kisebb sporttáskába pakolta néhány holmiját, s útnak is indult Los Angekes feklé. Hátha lesz egy kis szabadideje útközben. hogy átgondolja a történteket, s eldöntse merre tovább. Jay estére nagyjából félútig ért, bár már elég késő van, így sok lehetősége nem volt szállást találni: egy egyszerű hotel-motel szerűségbe jut be, ahol még fogadják. Jobb helyre nem is kerülhetett volna, a személyzet elképesztően kedves, fiatal, rendkívül csinos hölgyekből áll, s miután megkapta a szobáját, még a recepción megmondják, hogy a bár nyitva tart jó ideig, ma egy zenés esemény is van, úgyhogy a vendégek nagyrésze is ott tartózkodik.
Jason enyhe undorral az arcán vette át a szobáját a motelben; útja tartott már annyi ideje hogy kellően elfáradjon ahhoz, hogy most inkább ne vitatkozzon annak ár-érték arányáról. Továbbra is vegyes érzésekkel tartott célpontja felé, nem tudván hogy végülis mi fog rá várni ott; na nem mintha nem járt volna még Los Angelesben, de a félvérekel együtt.. Még mindig nem hagyta igazán maga mögött a történteket. Még mindig zavarta a gondolat, s feszültnek érezte magát. A pultnál körülnézve a sok mosolygó nőt látva egy pillanatra elmerengett; a hasonló játékos figyelemelterelés talán most jót tehetett neki. A táborban is megpróbálták... De ez mindig előzetes ismerettségek nélkül volt a legideálisabb. Végül aztán holmijától megszabadulva a szerényes szobában átöltözött valami elegánsabb darabba, lassan megindulva a bár felé. Ha mást nem, legalább talál valamit amivel egy éjszakára elterelheti a figyelmét. Vagy ha nem, akkor is eltölti az időt valamivel.
Jason valóban eléggé fáradtnak érezte magát, mintha lassabban is mozgott volna kicsit, így jó is volt, hogy le tudott ülni egy egyedülálló asztalhoz és a bőr fotelban kényelmesen elhelyezkedett. Rögtön oda is lépett egy kedves felszolgáló, hogy mit hozhat neki így ma estére, majd magára hagyta a fiút.
Ahogy Jay körülnéz, nincs annyira telve a hely. Pár asztalnál ülnek, csevegnek, vannak táncolók is, de a koncert sem az a durva táncos dolog, inkább kellemes zene, ami mellett lehet csevegni. A pultban további kedves hölgyek állnak, a pultnál pedig egy vörös hajú nő áll és valami whiskey-nek tűnő rövidet iszik, miközben a pultos lányokkal cseveg valamiről. Ahogy Jay italát kihozzák, a pultos lányok felé biccentenek egy félmosollyal, így a vörös hajú lány is arra fordul kicsit. Sötét szemei érdeklődve mérik fel a fiút, majd kíváncsivá válik, végül kissé kalandosra, de egyelőre még marad a helyén, de azért egy csábító félmosolyt megenged magának.Jason felöltve legmeggyőzőbb mosolyát rendelt egy gin tonicot, majd tekintete elkalandozott a helyiségben. Nem voltak túlzottan sokan; nem épp olyan felhajtás volt mint amire számított volna. Minél kisebb a buli, mindig annál nehezebb volt az embernek elengednie magát. Na nem mintha ő olyan komoly ember lett volna... De ez mindig csökkentette a másokkal való kompatibilitást.
A tekintete megállapodott a pultban álló lányokon, ahogy rövidesen végigmérte őket egyesével, akárcsak valami műkincs kurátor a tárlatvezetésen. Szakértői szeme megállapodott a vörös hajú lányon, ahogy az lassan felé fordult. Ahogy a tekintetük egy pillanatra találkozott finoman elmosolyodott, majd kissé megemelte a poharát a lány irányába. Egy pillanatnyi várakozás után lassan felállt a helyéről, most már konkrét szándékkal elindulva. Lassú léptekkel közelítette meg a bárpultot, s amint odaért mosolyogva nézett végig az összes lányon, ahogy végül a vörös felé fordult.
- Mond csak kedves, te mit keresel a pohár alján? - kérdezte, ahogy a baljával a pultra támaszkodott, közben megforgatva benne a poharat - Úgy érzem én már most megtaláltam amit szeretnék. - tette hozzá valamivel halkabban, ahogy közelebb hajolt a lányhoz, mélyen a szemébe nézve.A vörös hajú nő csak a tekintetével követte, ahogy érkezik Jay, nem tett semmit, de akkor sem vette le róla a szemét, amikor megérkezett. Ha Jay végig tekint rajta, akkor egy meglehetősen kivágott, zöldes, hosszú és testre simuló ruha volt rajta, illetve fekete kesztyű. Sminkje is erős volt, s hosszú, vörös haját egy elegáns, de laza kontyba fogta. Még valami nyakláncot is viselt, ami illett a ruhájához.
Egy félig felhúzott szemöldökkel ajándékozza meg a fiút, amikor belekezd a szövegbe. - Hogy én? - kérdezte meglepően mély, karcosabb hangján. - Azt hiszem, végre valami izgalmat! - emelte meg a poharát, majd lehúzta, úgy hallgatta a fiút, mire röviden felnevetett. - Ó, igen? - kérdezte, látszott rajta, hogy jól szórakozik a fiún. - És mi lenne az? - kérdezett vissza, de alig bírta tartani a nevetését. Közben a pultos lány újra töltött a vörös hajúnak, amit egy biccentéssel el is fogadott. Jason kíváncsian mérte végig a nőt közelebbről; egy ilyen a semmi közepén lévő bárhoz talán kissé túl volt öltözve... Mégis, neki ez valahogy imponált. Mindig is szerette azt ha valakinek volt egy stílusa, ráadásul az eleganciát is fontosnak találta. A hölgyemény hangjából hasonló játékos modort vélt kihallani, mint amilyen általában a sajátjában szokott lenni. Érdekes volt hasonló dolgot nőtől hallani; a nagyrészük csak részegen vált ilyenné. Mindenesetre a kérdésre aztán elmosolyodott, ahogy szemével az újabb poharat követte.
- Valakit, aki hasonlóképp értékeli az eleganciát. - mosolyodott el, egy pillanatig csendben végig nézve a másikon. A reakciója nem volt egyértelmű, de sebaj. Az úgyis jobb volt, ha nem adták magukat könnyen. - Szóval egy whiskeys lány vagy, hm? - kérdezte duruzsolva, ahogy óvatosan belekortyolt a saját italába. - Nos ha már itt vagyunk, szívesen meghoznék veled pár rossz döntést... Hátha akkor találunk egy kis izgalmat is.- Hát, igen... Nem sokszor van alkalma az embernek egy kicsit kitenni magáért... - mondta elgondolkodva, ahogy a kezében mozgatta a poharat, s így az italt is lögybölte. - Maradjunk abban, hogy rövides lány vagyok... - pillantott fel egy kicsit a fiúra, majd megint elneveti magát és a fejét csóválta. - Nem vagy te egy kicsit rámenős? Még a nevemet sem tudod, édes... Bár elhiszem, hogy nem is feltétlen érdekel a dolog - rántotta meg elegánsan a vállát. - Téged mi szél hozott ide ebbe a kis motelba? - érdeklődött, ahogy felpillantott a fiúra megint. Ő csak egy bólintással jutalmazta a nő megjegyzését, ahogy továbbra is kíváncsian nézte őt - tekintetét az arcán tartva. - Nos, egy adag likőr általában gyors megoldás a legtöbb kérdésre - mosolyodott el. - Jómagam inkább a lassú élvezetet preferálom... - jegyezte meg, egy pillanatra lenézve a poharára. Ahogy aztán a nő tovább folytatta, lassan megcsóválta a fejét. - Ugyan már, egy magamfajtának muszáj egy kicsit erősen közelednie, ha azt akarja hogy egy hozzád hasonló lány észrevegye. - vonta meg a vállát. - De nyitott vagyok bármire amit megosztanál velem. Egyébként Jason vagyok... és épp átutazóban. Ez a hely is csak egy újabb megálló a sok közül.A vörös nem reagált az italos részre egyáltalán, majd felhúzta a szemöldökét és úgy pillantott rá. - Ó valóban? - kérdezte kiismerhetetlen hangon, talán kissé gúnyolódva, ahogy arról beszélt, hogy így kell közelednie. - Na, és Jason... Merre tartasz éppen? - érdeklődött tovább, ahogy biccentett a fiú asztala felé, hogy üljenek le. Jason most láthatta és hallhatta, hogy elegáns magassarkú cipő is van a nőn.Jay kissé csalódottan konstatálta hogy a nő továbbra sem hajlandó nyitni, de egyelőre nem tett erre megjegyzést. Úgy tűnt egyelőre ő sem nyitott lapokkal játszik, s ez egyszerre volt valahol kissé frusztráló, azonban érdekfeszítő is. Mindig jobb volt azt megszerezni, amiért meg is kellett dolgozni... A nő intésére aztán bólintott, s maga elé engedte őt, útközben gyorsan felmérve az alakját. A cipők egy pillanatra megragadták a figyelmét; úgy tűnt a vörös nem aprózott el semmit. Az asztalnál kihúzta az egyik széket a nőnek, majd helyet foglalt a másikon, szemben.
- Meglepően sokat kérdezel olyasvalakihez képest, aki a nevét se árulja el... - jegyezte meg mosolyogva, egyelőre kikerülve a kérdést. - Mond csak, kit tisztelhetek személyedben? Ahogy Jay végig méri a lányt kicsit alaposabban, észreveheti, hogy azért annyira nem telt, ellenben nagyon is tisztában van azzal, hogyan hozzon ki magából a legtöbbet. Ahogy kihúzta a széket, a másik csak elmosolyodott.- Micsoda úriember - mondta lassan, ahogy megköszönte. - Nos, eddig nem kérdezted... - mondta, majd ahogy végre rákérdezett, kecsesen levette a jobb kezéről a kesztyűt, majd kinyújtotta a kezét, hogy kezet fogjanak. A körmei is gondosan meg voltak csinálva: hosszú, fekete füstös manikűr díszítette a körmeit. - Illana vagyok, örülök, hogy megismerhetlek! - mondta mosolyogva. - Szóval? Merre tartasz amúgy? - tért vissza az előző kérdésre. A vörös alakja nem volt olyan lenyűgöző, de Jason nem bánta; az arca, s az eleganciája bőven kárpótolta ezért. Nagyon úgy tűnt hogy tisztában van a saját előnyeivel és hátrányaival, ezeket pedig ki tudja használni. Az ilyen egészen tiszteletre méltó volt. Az asztalnál finoman fogta meg a nő kezét, s egy pillanatnyi gondolkodás után előredőlt, s egy óvatos mozdulattal a szájához emelte a nő kezét, ahol egy csókot lehelt rá mielőtt mosolyogva elengedte volna. Egyelőre úgy tűnt, hogy jól haladtak. - Épp Los Angelesbe... Egy unalmas rokoni találkozóra. - vonta meg a vállát a féligazságot megjegyezve.Illana maga is meglepődött a kézcsókon, de csak egy elégedett mosollyal díjazta a dolgot. Szórakoztatónak találta a fiú viselkedését. Érezte, hogy alapvetően csak színjáték a dolog, de élvezte. Mihelyt elengedte a kezét, visszavette a kesztyűjét. - Hm, unalmas családi találkozó... Sokan lesztek? - kérdezte. - LA még messze van... Mennyi időt tervezel maradni ebben a kedves kis motelban? - mutatott körbe.Jason érezte, hogy Illa pozitívan reagál az egészre, bár valahogy sejtette hogy egy bizonyos szintig átlát a játékon. Nem fordult elő sokszor... Így ezek mindig érdekes alkalmak voltak. - Nos, vagy 12-en, de szerintem beugranak még egy páran... - vonta meg a vállát elmerengve, ahogy egy pillanatra körbenézett a bárban. - Nincs közel az biztos, de a repülés nekem nem nagyon opció, úgyhogy ez marad. - mosolyodott el, egy pillanatra csendben gondolkodva az utolsó kérdésen. - Nem hinném, hogy tovább az éjszakánál. Ha oda akarok érni az még egy egész napba telik... - felelte elmélkedve, közben kíváncsian figyelve a nő reakcióját. - Ó, tizenketten? Azt hittem, többen - gondolkodott el egy pillanatra. - Miért? Félsz a repüléstől? - érdeklődött tovább, aztán ahogy folytatta, kissé csalódottan hátradőlt. Látszott rajta, hogy remélte, tovább marad. - Hát, ez sajnálatos hír. Akkor ez a kis beszélgetés úgy tűnik, csak egy egyéjszakás kaland lesz - mondta lebiggyesztve a száját. - Változó mennyien. Ezek csak azok akikről én tudok. - sóhajtott fel, meghúzva az italát. A vörös reakciója kissé váratlanul érte; nem tudta eldönteni mennyire volt valós, avagy inkább egy az övét tükröző színpadias reakció. Az utolsó mondatot hallva azonban egy elégedett mosoly ült ki az arcára. - Talán még maradhatok egy kicsit tovább, ha valamivel sikerül meggyőznöd... - jegyezte meg, aztán rövid szünet után folytatta. - És kegyed mit keres itt a semmi közepén, ilyen gyönyörűen felöltözve?- Nekem meggyőzni téged? Kétlem... - nevetett fel. - Nem vagyok jó ebben, azt hiszem... - mondta elgondolkodva. - Persze próbálkozni lehet - húzta egy csábító mosolyra a száját, ami hamar keserédes lett. - Hm... Itt dolgozom... Ez a hely az anyámé, de fontosabb dolga is van, mint ez a motel, úgyhogy rám bízta... - morogta. - Na, nem mintha én itt akarnék lenni - sóhajtotta végül.- Nem lennél jó? Oh a szemeid mást mondanak. - nevette el magát halkan, ahogy aztán a keserű reakciót látva egy pillanatig elgondolkodott. - Az anyádé, hmm? Nem úgy hangzik mintha túl rózsás lenne a kapcsolatotok. Azt hiszem átérzem, a családi kötelékek nálunk is problémásak, na meg a sok ostoba felelősség ami jár velük.. - legyintett magyarázás közben. - Nem tudom te hogy vagy vele, én legszívesebben csak ott hagynám az egészet néha.- És mit mondanák a szemeim, Jason? - kérdezte lassan. - Nem, nincs jó kapcsolatunk - rántotta meg a vállát, kortyolt egyet, majd komolyan nézett a fiúra. - Azt hiszem, megértjük egymást ilyen téren... De én már megpróbáltam ott hagyni mindent a francba és itt kötöttem ki - mutatott végig fejcsóválva. - Mesélj inkább magadról... Hány éves vagy? Mit csinálsz amúgy? - érdeklődött tovább. - A szemeid.. Arról árulkodnak hogy valami újra vágynak. Egy kiútra a megszokásból, menekülésre. Izgalomra.. - duruzsolta halkan, majd hátradőlt az ülésben. - Persze nem állítanám azt hogy mindenre én lennék a válaszod... De talán ketten talán találhatnánk valami kiutat. - mosolyodott el, ahogy aztán a kérdésekre csak oldalra döntötte a fejét, nagy levegőt véve. - Nem szeretsz erről beszélni, ugye? Nos, megértem; nekem is bonyolult. Csupán 20 éves életművészként nehezen találom meg a válaszokat az élet nagy kérdéseire... Így személy szerint úgy érzem van amit az ember jobb ha csak maga mögött hagy. Illana hirtelen elgondolkodott és mintha most először vette volna komolyan az előtte ülő fiút. Vagy egy percig csak az arcát tanulmányozta. Azon gondolkodott, hogyan lát át rajta? Talán lebecsülte és talán igaza lehet? Lehet, hogy ő lenne a megfelelő ember, aki segíthetne neki? Ez átrendezte a gondolatokat a fejében. - Talán igazad van, Jason... - mondta végül halkan. - Mit tudnék róla mondani? - kérdezte végül. - Le akartam lépni, hagyni a dolgot, nem hagyták, akkor megmondtam a magamét, hogy szerintem anyám szarul csinál mindent és gondolja át az egészet, erre büntetésből berakott ide - mondta, ahogy kisöpört a szeméből egy tincset. - Nincs erről sok mesélni való... Hm, csak húsz éves vagy? Érdekes...- mérte fel újra a fiút. - És húsz évesen miért egyedül kódorogsz, hm? Jason elégedetten nyugtázta, hogy a szavai komoly érzéseket váltottak ki a lányból. Úgy látszik igencsak elgondolkodott azon amit mondott; ilyenkor jól jött hogy a rengeteg kalandja alatt megtanulta hamar kiismerni az embereket. - Ah, ismerős. - mosolyodott el. - Egyszer megelégeltem az egészet, és megpróbáltam apámtól segítséget kérni.. De az öreg is magamra hagyott. - megvonta a vállát - Kiben bízhat egyáltalán az ember manapság önmagán kívül, hm? - tette fel a költői kérdést, majd Illa érdeklődését hallva egy félmosolyra húzta a száját. - Miért ne tenném? Épp az imént mondtam kedves, próbálom megtalálni a saját kiutamat. Nem kell örökké mások nyomdokaiban járnom... Illana is csak teátrálisan sóhajtott egyet, ahogy feltette a fiú a költői kérdést. - Ki mondta, hogy mások nyomdokaiban kell járni? - kérdezte. - Mellesleg én vagyok a legjobb példája annak, hogy magányos farkasként a legjobb, de ahogy látod, jelen helyzetemben ez nem segít, sajnos... - mondta egy sóhajjal ismét. Hogy ez alatt az esti társaságra gondolt vagy valami egészen másra, az nem derült ki. Közben a zene már egy ideje véget ért, s lassan egy pincérnő lépett hozzájuk.
- Elnézést a zavarásért... Sajnos, véget ért az eseményünk, lassan pedig bezárunk... Ha nem bánják, akkor még egy kör erejéig a vendégeink lehetnek, de utána sajnos, mindenkinek vissza kell térnie a szobájába... - sajnálkozott a nő. - Ugyan, Kelli, ne érezd rosszul magad! Tudjuk a szabályokat, értünk ne aggódj - kacsintott a felszolgálóra. - Én még egy whiskey-t kérnék, ha szabad! Te mit kérsz, Jason? - kérdezte. - Ezt én állom... - mondta egy félmosollyal, közben amúgy tényleg eléggé kiürült a hely.- Oh, attól hogy a saját utadat járod nem kell mindig egyedül légy... - csóválta meg a fejét a srác. - A társaság hasznos, még ha néha talán teher is. - tette hozzá bíztatóan, bár tulajdonképpen még ő se bízott teljesen abban amit állított. Mindenesetre jelenleg valamivel meg kellett győznie a nőt. Mielőtt azonban folytathatta volna, egy pincérnő odalépett hozzájuk. Ő nem is felelt semmit, csupán megvárta amíg a vörös intézi; ez úgy is neki volt hazai terep. - Ugyan drága, a társaságod épp elég ajándék. - legyintett mosolyogva az ajánlatra, majd a pincérnő felé pillantott. - Én csak egy adag rumot kérnék, köszönöm. Majd én elrendezem a számlát.. - tette hozzá, bár valahol sejtette hogy emiatt még lesz ellenkezés.- Engem hosszútávon fárasztanak az emberek... - mondta egy sóhajjal. - De igen, abban egyetértünk, hogy hasznosnak hasznos... Ahogy a fiú rendezni akarja, Illana csak int egyet a kezével, mire Kelli bólint és otthagyja őket. - Inkább azt mondd meg nekem, hogy mit szeretnél még ma este - húzta lassan egy titokzatos mosolyra a száját. Jason megvonta a vállát a kérdésre. - Nos, igazán elhívtalak volna táncolni, de attól tartok a zene már elhalt... - sóhajtott fel, ahogy előredőlt az ülésben. - De ha az én társaságom nem fárasztott le még túlzottan, lenne egy ötletem. - tette hozzá egy sokatmondó mosollyal. - Igaz, igaz... - sajnálkozott a nő. - Ó, valóban? Csupa fül vagyok... - hajolt előre Illana is, meglehetősen közel kerültek egymáshoz. Hirtelen Jason Illana kezét érzi a belső combján. Egy pillanatra még azon is elgondolkodhatna, hogy a nő egyértelművé tette, hogy mit szeretne, de aztán érezheti, hogy van valami a kezében. Hirtelen mélyen a szemébe néz. - Ha te lennék, akkor a következő italomba beleszórnám... Persze csak ha szeretnél emlékezni mindenre, ami itt történt ma és később... - mondta nagyon halkan, igézően, de Jason láthatta rajta, hogy nagyon komolyan és sürgetően mondta. Az italuk nem ért még ide, így volt egy kis ideje átgondolni a dolgot. Jason egy pillanatra elmosolyodott ahogy majdnem összeért az arcuk az asztal fölött amikor aztán megérezte az érintést a lábán. Nem nézett le, helyette a vörös szemébe bámult, szótlanul. Ez valószínűleg nem az, aminek látszott - túl hirtelen lett volna. Aztán a lány felvilágosítása is elhangzott. Túlzottan komoly volt ahhoz, hogy vicc legyen. Ráadásul.. érezte rajta, hogy nem hazudik. Bedrogozták volna az embereket a motelban? Ah, nem.. A rendőrségnek az már rég feltűnt volna, ahogy a vendégeknek is. Ez valószínűleg ennél sokkal kevésbé volt... Evilági. Halkan felsóhajtott. - Jó tudni, hogy az ember nem mehet hazulról elég messze, hogy ne fusson bele az ilyen égi ostobaságokba. - motyogta, ahogy a kezét finoman lecsúsztatva átvette a csomagot a lánytól.- Nekem mondod? És te a szerencsésebbek közé tartozol, mert félvér vagy és érzed legalább egy kicsit a dolgot... Na, mindegy, idd meg az italod, a szobádban folytatjuk... - mondta Illana, majd nyomott egy puszit a fiú arcára, aztán már meg is érkeztek az italok. Jason finoman végigsimított a lány arcán, ahogy a fejük egy pillanatra összeért. - Remélem ott nem kell majd bevennem valamit előtte... - suttogta neki, majd ismét egy mosolyt öltött fel, ahogy megkapták az italukat.Illana csak lágyan, talán most először kedvesen rámosolygott Jason-re. - Én is... Annyira azért nem rossz a társaságom, hogy szerek kelljenek hozzá - kuncogott fel, majd felemelte az italát, hogy koccintsanak. A koccintást követően még percet még beszélgettek a bárban; Jason elmondta a lánynak hogy a félvér táborból jött el, miután elege volt az ott történtekből. Beszélt pár szót arról, hogy a nagy küldetés amit kaptak mennyi stresszt kreált, de túlzottan nem ment bele a dolgokba. Rövidesen aztán a helyet bezárták, így aztán az asztaltól felállva meghajolt, ahogy a kezét nyújtotta a lánynak, majd lassan elvezette őt a szobája felé. Illana figyelmesen hallgatta a fiút, egyszer sem szakítja félbe, majd némán követi, de az ajtón nem ment be. - Még van egy kis dolgom, menj a szobába, de ne gyere ki, érted? - mondja nagyon határozottan. Körülbelül egy negyedóra- húsz perccel később tér vissza. Addig Jason-ön egy ideig ólmos fáradtság vesz erőt, de elég hamar legyőzi: úgy tűnt, Illana által adott szer hatásos, még ha kicsit lassabban is jár az agya kicsit. Jason elhúzta a száját, ahogy a lány ismét egy rejtélyes utasítást adott. Mindenesetre szótlanul beleegyezett, s az elkövetkező pár percben kissé rendet rakott még a szobában. Kissé fáradtnak érezte magát, de valahogy nem természetes módon; érezte magán a mágikus hatást. És rettentően ingerelte, még ha a nő által adott szer tompította is az egészet. Ahogy a nő visszatér, bezárja az ajtót, majd a zsebéből (ami eddig fel sem tűnt a fiúnak) elővesz egy doboz cigit, megkínálja a fiút, aztán ő maga az ujjával csettint egyet és meggyújtja azt. (mint a képen) A nyitott ablakhoz lép, hogy a füstriasztó ne induljon be, aztán egy percig csak áll ott és az éppen kellemesen eső esőt szemléli. Kissé mintha... Fáradtnak tűnt volna ő is. Mikor Illana visszatért, Jason csak megköszönte az ajánlatot, majd inkább előhúzott egy ezüst cigarettatárcát, kiemelve belőle egy díszes szálat. Kíváncsian figyelte ahogy a lány a kezével gyújtja meg a szálat, míg ő maga elővette az öngyújtóját, s a keze egy gyors mozdulatával a szájához irányította a lángot, egy pillanatra elbámulva a tüzet mielőtt egy mozdulattal elosztotta azt, mélyen beszívva egy adag nikotint. - Boszorkányhoz képest meglehetősen szemrevaló vagy. - jegyezte meg halkan, ahogy a nő mellé lépett. - Szóval, az anyád...? - kérdezett rá óvatosan. Illana felhorkant. - Köszönöm... Még ha elég köznapi is a boszorkány... - mondta, majd megfordult és megtámaszkodott a falnál, ahogy lehúzta a kesztyűit. Intett a fiúnak, hogy egyelőre csak óvatosan feszegessék a témákat. - Az anyám Hekaté... Félvérhez képest meg elég idős vagyok a huszonhat évemmel... Egy ideig én is a Félvér Táborban rohadtam, de eléggé meguntam, szóval leléptem. Persze, anyámnak ez nem annyira tetszett, mondhatni, féltett, bár az erős túlzás. Próbáltam lekoptatni, saját dolgokkal megélni, de néha megjelent, hogy valamit elbasszon az életemben... Ja, igen, az apám amúgy egy elég tehetséges bűvész, varázsló volt, aki kb kilenc éves koromig foglalkozott velem, aztán fontosabb dolgai is akadtak - rántotta meg a vállát. - De tőle is sokat tanultam azért... Na, mindegy, szóval miután anyám beállt Kronosz mögé, megint megkeresett, de már annyira elegem lett, hogy kiosztottam, hogy hagyjon békén, szerintem szarul csinál mindent és meg fogja bánni, hogy odaállt, illetve hogy nem akarok állást foglalni. Ezzel jól felhúztam, szóval büntiből berakott erre a szar helyre és tudja a franc mióta vagyok itt... Oké, kb egy-két éve max, de akkor is... - mondta, ahogy elnyomta a csikket, aztán ha a fiú is végzett, akkor jó alaposan bezárta az ablakot. Egy ideig még a hátteréről beszélt, de aztán hirtelen megváltozott.- Oké, most van egy kis időnk, jól figyelj ide. Ez a hely nem annak tűnik, ami. Motel, de a lányok, akik itt dolgoznak, anyám gyermekei: empousai-ok. Gondolom, nem kell őket leírnom és pontosan tisztában vagy azzal, hogy kurva nagy veszélyben vagy. Ha feltűnt, akkor nem nagyon volt férfi vendégünk, ha volt is, az éjszakát nem fogja túlélni... Rajtad érezték a lányok, hogy félvér vagy, ezért óvatosabbak voltak, én meg mondtam, hogy idő kell neked, mert átlátsz a dolgokon, ami igaz is volt végülis... Pár napig tudom húzni a dolgot, amíg téged is meg nem akarnak ölni. Ellenben nekem már kurvára elegem van ebből a helyből, szóval remélem, hajlandó vagy együttműködni, hogy túléljük ezt a szart... Ami az én részemet illeti: engem használnak arra, hogy az itteni vendégek elméjét kicsit megzavarjam. A fiúkkal elég hamar végeznek, de az erős lányok maradnak, hogy az erejüket felhasználva tovább erősítsék magukat és Kronoszékat is... Lényeg a lényeg, én okozom a ködös gondolatokat, a fáradtságot, az álmokat is én befolyásolom, ilyenek. Persze, nem egyedül, nem vagyok ilyen erős - forgatja a szemeit. - Ettől függetlenül én is rab vagyok itt és menekülni akarok, de ezek erősek és tudják, hogy menni akarok, így egyedül nem ment... Jason szótlanul hallgatta ahogy a lány magáról mesél, s magához kissé szokatlanul nem próbált közbeszólni. Lassan, mélyeket szívott a cigarettából, ahogy közben azon gondolkodott, hogy a lány története nem különbözik túl sokban az övétől. Ahogy aztán a szál a kezében kiégett, az ablak becsukódott, a másik sokkal komolyabb történetbe kezdett. Jason arcáról a vidámság utolsó maradéka is lehervadt, ahogy a motel történetét hallgatta. Elfordult a nőtől, s tett pár lépést a másik irányba, ökölbe szorítva a kezét az oldala mellett. A fogait összeszorította, azon át szívta be a levegőt, ahogy egyre inkább ismét úgy érezte magát mint előző éjjel. Pár pillanatig csendben bámulta a falat, ahogy aztán az utolsó mondatok visszhangoztak a fejében. Menekülni...
Felpillantott a plafon irányába, bár mintha inkább messze átnézett volna a burkolaton is, fel, egyenesen az égbe. Oh, ezek odafennt biztosan élvezik, ugye? Hogy lehet az hogy ebből az egészből nincs kiút? Hogy valahogy mindig rátalál a cirkusz, hogy valahogy mindig ő lesz a bohóc, hiába megy olyan messze a porondtól amennyire csak lehet?
Fel-alá járkált a szobában. Lassú léptekkel, nem úgy mint aki keres valamit amit le szeretne ütni; tudta, hogy jelenleg nem teheti meg. Jelenleg nem, de egy ideális szituációban már az egész motel égett volna, míg ő a parkolóból bámulta volna. Oly nagy kérés lett volna egyszer csak eltölteni egy csendes éjszakát, tovább állni reggel? Még akár a nő nélkül is. De nem, már megint nem. A tenyerébe temette az arcát egy pillanatra, ahogy mély levegőt vett. Visszafordult a másik felé, ahogy a tekintetéből valami kiismerhetetlen elhivatottság tükröződött.
- Szóval, unod már a tornyodat, hmm, Rapunzel? - nevetett fel halkan, majdhogynem hisztérikusan - Remek, remek... - felsóhajtott, ahogy tett egy lépést közelebb - Hogy mindig összejön valahogy ... - motyogta maga elé, majd ismét felnézett Illana felé. - Van egyáltalán valami terved arra hogy hogyan, vagy csak menni szeretnél? - kérdezte kissé remegő hangon. Bár hogy ez az idegtől volt így vagy kétségbeeséstől, az egyelőre nem derült ki.Illanan látszott, hogy kicsit felhúzta a hasonlattal, de egyelőre nem reagált rá. - Van itt egy Vadász lány, Vivienne... Eddig vele próbálkoztunk, de most hogy itt vagy... Hárman nagyobb esélyünk van. Mivel én irányítom nagyjából az egészet, így megvannak az eszközeim, hogyan játszhatjuk ki a rendszert, de a kijutáshoz egyedül kevés vagyok... Arra gondoltam, hogy mikor egy nagyobb adag faszi érkezik és nagyon el lesznek foglalva a kis játékaikkal, akkor kéne lépni. Harc nélkül így sem fogjuk tudni megúszni valószínűleg, de ez a legjobb esélyünk. Bár beszámolhatnál a te képességeidről is ám - húzta fel a szemöldökét.Jason arca egy erőltetett mosoly-szerű grimaszba torzult, ami leginkább Chara szokásos arckifejezését idézte. Vadász. Már csak ez hiányzott még innen. Szaggatottan vette a levegőt, ahogy a kezével megtámaszkodva lassan leereszkedett az ágyra. A padlót bámulta. - Micsoda szerencse... - morogta, ahogy a baljában az öngyújtóját forgatta. - Ah, hogy én? - kérdezte ismét felnevetve, ahogy hirtelen felpattant, olyan gyors mozdulattal meglendítve a kezét, hogy az alig látszott; ellenben a fémből lévő póker kártya ami a nő mellett a falba fúródott annál inkább. Tett egy lépést előre, majd ahogy csettintett mindkét oldalán megjelent 2 csontváz. Egy újabb lépés; kattintott az öngyújtójával, mire a kezében egy apró lángcsóva jelent meg, végigtáncolva a tenyerében. A lány elé lépett, ismét felöltve az erőltetett mosolyát. A balja egy intésére a csontvázak eltűntek, s a tűz is kihalt.
- Megfelel? - kérdezte gúnyosan. Ahogy a műsor elkezdődött, Illana megint szórakoztatónak találta. Ahogy a kártya megjelent mellette, felcsillant a szeme, nem úgy tűnt, mint akit egy kicsit is érdekelne, hogy halálos veszélyben van. - Úgy tűnik, sok mindenben egyezünk... - mondta szórakozottan, majd kivette a feje mellől a kártyát és megnézte. Óvatosan végig húzta a kezét rajta, amin megjelent egy vércsepp is ennek következményeképpen. Utána tovább figyeli a műsort, végül megtapsolja lassan a fiút, aki meglepődve tapasztalja, hogy ennyitől is fáradt. - Gondolom, a csontvázak illúziók voltak, ha nem tévedek... Köszönöm a bemutatót! Értékelem a teátrális stílust - biccent egyet és tényleg úgy tűnik, mint aki szereti a nagyzolást. - Remélem, azért nem gyűlölsz meg már az elején - ciccegte, miközben a körmeit nézte és a kártyalapot.Jason szeme egy pillanatra megrándult, ahogy a lány összehasonlította őket. Nem szerette amikor valaki más állított ilyet. Valahol lealacsonyítónak tűnt. Érezte a fáradtságot. A nyavalyás bűbáj. Megint ezek az ostoba machinálások. Mindig. Lassan meghajolt, s mielőtt felegyenesedett volna, egy gyors mozdulattal kilopta a lány kezéből a kártyát. Amint felállt egy gyors mozdulattal maga felé rántotta a nőt; arcuk majdnem összeért, s nem sok távolságot hagyva lazított csak a fogásán, engedve a másiknak hogy visszanyerje az egyensúlyát.
- Az rajtad is múlik kedves. - mosolygott rá. - Csak egy bűntársat szeretnél? - kérdezte, ahogy a nőt ellökve hátrébb lépett, továbbra is tartva a kezét. Majd aztán megpördült, ismét berántva őt - mintha csak táncolna. Átkarolta a lányt, óvatosan bedöntve őt, s mélyen a szemébe nézett - Vagy talán hajlandó vagy fárasztani magad egy kis társasággal, ha már olyannyira hasonlítunk?- Ó, ne legyél annyira irritált! Nem vagyok én annyira alacsony lény az univerzumban, hogy így kelljen reagálni... - ciccegett tovább, majd ahogy a fiú maga felé rántotta, hagyta. Lassan egy lusta mosoly terült el az arcán, tetszett neki ez is. Érezhető volt, hogy értékeli a fiú stílusát. Nagyon is. - Nem bánom a társaságot, Jason... - susogta neki, miközben átkarolta őt és mélyen a szemébe nézett. - A kérdés az: te el tudod-e viselni, hogy van még valaki, aki legalább annyira fantasztikus, mint te... Ha nem jobban... - húzta az agyát egy gonosz mosollyal. Óvatosan tartotta a nőt ahogy az átkarolta őt. Egy pillanatig csendben bámult a szemébe, de a kérdést hallva gúnyosan felnevetett. - Ah drágám... Ahhoz igazán meg kell dolgozz majd. De ki tudja, a végén még talán taníthatok is neked valamit. - tette hozzá egy merész félmosollyal, ahogy lassan behúzta Illanát hogy megcsókolja. - Szintúgy! De alig várom! - kuncogott, mielőtt a fiú megcsókolta volna. Ahogy az arcuk összeért, egy gyors mozdulattal felhúzta a nőt, továbbra sem eltávolodva tőle. Elkezdte lassan tolni az ágy felé, a saját testével nyomva előre. Közben aztán az egyik kezével óvatosan lehúzta Illana válláról a ruhát...Az aktus után még pár percig az ágyban maradt Illana, figyelte a mellette fekvő fiút és gondolkodott, aztán lendületesen felpattant és készülődni kezdett. Felvette a ruháját, utána a fürdőbe ment, hogy megigazítsa a sminkjét. Haját most leengedte, kissé próbálta összerendezni, láthatóan indulni készült hamarosan. Jason mosolyogva nézte a plafont, ahogy mindketten a matracon hevertek. Kíváncsian pillantott oldalra a vörös felé, aki úgy tűnt már mélyen a gondolataiban jár. Ahogy az felpattant, valamivel lemaradva tőle lassan felült ő is, felhúzva a nadrágját. A fürdőszoba ajtóban megtorpant, nekidőlve az ajtókeretnek.
- Ah, már mennél is? - kérdezte a fejét csóválva - Ennyire hiányoznak a pultos lányok? - tette hozzá halkan nevetve, majd egy kis szünetet tartva közelebb lépett Illához, hátulról átkarolva a vállát. - Egyáltalán van ötleted mit fogsz csinálni ha kijutsz innen? - tette fel a kérdést csendesen, de ezúttal komolyan.Illana is kicsit elmosolyodott, ahogy látta a fiút mosolyogni, csak utána kelt fel, majd ahogy a fiú megtámaszkodott az ajtófélfán, rápillantott, ahogy éppen a maradék rúzsát szedte le. - Miért, szeretnéd, hogy maradjak? - kérdezte hitetlenkedve, majd megforgatta a szemeit. - Nem hiányoznak... Attól még elvileg dolgozom, de ma pont át tudtama adni a részem, mióta van itt más is, aki tudja végezni a dolgokat... - mondta, majd kissé látszott rajta, hogy meglepte azzal, hogy átkarolta, nem számított rá és hirtelen azt sem tudta, ezzel mit akar a fiú. Végül kicsit hátradőlt és megtámasztotta a fejét a mellkasán, ahogy gondolkodott. - Bármi jobb, mint itt... Eddig is megoldottam, utána is meg fogom, nagylány vagyok már... - válaszolta kissé talán dacosan. - Miért, hova sietsz? - kérdezett vissza Jason kissé játékosan, ahogy aztán csak a szemeit forgatta a magyarázatot hallva. A nő meglepettsége valahogy elégedettséggel töltötte el; a stílusa nagyon imponált neki, de így továbbra is úgy érezte, hogy ő irányítja a játszmát. Kissé leeresztette a fejét, a fürdő tükrén át figyelve Illana arcát. - Persze hogy megoldod, nagylány... - suttogta - De meddig tudsz menni egyedül? Mikor lesz az is unalmas? - kis szünetet tartott, ahogy lassan elterült egy mosoly az arcán. - Gyere velem Lana. Majd találunk elég izgalmat útközben... - duruzsolta halkan. - Mint mondtam, dolgozni... - mondta egy sóhajjal, majd felhúzta a szemöldökét. - Ha most érzelmileg próbálsz manipulálni, be is fejezheted... - mondta kissé flegmán. - Eddig is egyedül voltam, sokkal nyugodtabb volt az életem, mint a szaros félvérekkel... És ne hívj Lanának - fintorodott el. - Nincs a terveim között, hogy visszatérjek a félvérek világába... Pláne nem egy ekkora kaliberű próféciába... Akar a fene megint veszélybe kerülni, eddig olyan jól kizártam az életemből, ahogy ezt a szar háborút is... Terveim szerint ezt fogom folytatni és jó esélyeim vannak, mert csak egy kisistennő lánya vagyok - rántotta meg kicsit a vállát. - Mellesleg mi a francért akarnád, hogy veled tartsak? Nem tudsz rólam semmit, az is lehet, hogy egy sorozatgyilkos vagyok - mondta jelentőségteljesen, majd elgondolkodott. - Nos, technikailag ez igaz... Csak elhúzta a száját, ahogy az érzelmi manipuláció szóbakerült. Oh, hogy valahogy mindig ehhez jutott vissza. Még akkor is amikor néhanapján őszinte volt; az emberek túl komolyan vették az életet, az volt a bajuk. - Ah, ugyan már ... - csitítgatta a nő felháborodását halkan. - A félvérek nekem se hiányoznak... Szerinted mit csinálok itt egyedül? Minek mennék vissza hozzájuk ha ennek vége? A veszélyt talán nem kerülhetjük el ha ilyennek születtünk, de legalább minden nap más... Különben is.. - kezdte, ahogy kissé előregörnyedve leeresztette a fejét, megtámasztva az állát a másik fején. - Másnak tűnsz mint a többi. Te nem vagy unalmas. - suttogta. - Talán egyszer majd megöljük egymást, de közben jól mutatunk majd ahogy csináljuk. - tette hozzá egy mosollyal.- A próféciák azért próféciák, mert be fognak teljesülni... Akármennyire akarsz elfutni előle, úgyis megtalál valahogyan... - nézett rá komolyan, majd ahogy folytatta, egy ideig csak nézett rá, aztán horkantva felnevetett. - Nos, hogy is mondjam... Eddig szebben fogalmaztad meg a bókjaid, de ez sem rossz végülis - mondta. - És köszönöm, azt hiszem, igyekszem tenni érte, hogy ne legyen unalmas - kacsintott egyet, majd megint felnevetett. - Hát, igen, ez egészen valószínű - mondta bólogatva, majd szembefordult a fiúval. - Áruld el, neked mi a pontos terved, ha már így ajánlgatod a társaságod? - nézett rá felhúzott szemöldökkel.- Tudom, már volt belőle részem. De a próféciák nem tartanak örökké sem. Egyszer vége lesz, így vagy úgy... - magyarázta, aztán a lány reakcióját látva elmosolyodott, majd ahogy átkarolta őt, egy pillanatra elhúzta jobbra, majd balra rántotta, s így egymásnak feszülve dölöngéltek kicsit. Majd amikor aztán Illana szembefordult vele, csak leengedte a kezét s úgy nézett le rá. - Nekem? - kérdezett vissza - Ah, szerény személyem nem szeretne mást jelenleg, csupán megélni a nyár végét. - mosolyodott el. - Hogy aztán? Ki tudja.. Meglopni pár alakot akinek úgyse kell annyi pénz, szerezni egy szép kis lakást, nyugodtan élni minden második nap elkövetve valami ostobaságot csak azért hogy ne legyen unalmas az élet ... - merengett a nő szemeibe nézve, majd kis csend után hozzátette - Különben is, ismerd el drága; most szükséged van rám, nekem meg rád. Ha kijutunk innen, neked jót tenne a társaság, nekem meg olyasvalaki aki szórakoztatna is. Gondolj rá úgy, mint egy egyezményre, ha szeretnél. Majd biztosítom az izgalmat, ha viszel egy kis színt a napjaimba. - Izgalmas tervek a nyárra - forgatta a szemét mosolyogva. - Ez így igaz, szükségünk van egymásra, amíg ki nem jutunk innen... De mint mondtam, jobban megvagyok egyedül hosszútávon - mondta, ahogy lassan nyomott egy csókot a fiú szájára. - És mi a biztosíték, hogy nem fogjuk hamar megunni egymást? Vagy megölni? - tette fel a kérdést, ahogy így közel maradt. - Mikor voltál egyedül utoljára? Az utóbbi években sokat változott a világ a magunkfajtáknak... - tette hozzá, majd a csókot követően átkarolta a nő csipőjét, s kissé közelebb húzta őt. A kérdést hallva halkan felnevetett. - Abszolút semmi. - pillantott le rá, közben egyik kezével végigsimított a hátán. - És épp ettől lesz az egész olyan izgalmas. - Valóban? Szerintem meg az ókortól kezdve ugyanolyan szar életünk van, ez nem változott, max a halandók változtak idővel... - mondta irritáltan. Aztán elmosolyodott, ahogy közelebb kerültek megint. - Hm, te sem vagy az az agyontervezős típus, mi? - kérdezte, majd hirtelen váltott. - Oké, mondj valamit, amivel lenyűgöznél szerinted... Nyűgözz le! - kérte egy játékos mosollyal. Jason teátrálisan felsóhajtott, ahogy meghallotta Illana kérését. Hátrább lépett, majd megragadta a nő kezét s visszahúzta őt a másik szobába. Intett hogy üljön le az ágyra, majd megállt a szoba közepén, s mélyen meghajolt. Ahogy felegyenesedett széttárta a kezeit, mint egy karmester, erre az oldalán 2 csontváz muzsikus jelent meg, akik dobpergésbe kezdtek. Vett egy mélylevegőt, majd felugrott, a lábait felrántva, s kétszer átfordult a levegőben mielőtt földet ért volna. Ahogy a talpa ismét leért a padlóra, a feje fölött egy apró tűzijáték szerű fény villant fel, ahogy ő elégedetten mosolyogva pillantott a nő felé. Illana csak érdeklődve figyelte a műsört, miután kecsesen helyet foglalt az ágyon. A végén meg is tapsolta a jelenetet, majd felállt, közelebb lépett és végig simított a testén. - Szép! Nem tagadom, mindig is vonzónak tartottam az agilis embereket... De sajnos, ez kevés ahhoz, hogy lenyűgözz - húzta az agyát "sajnálkozva", ahogy hátrálni kezdett. Jason mosolyogva forgatta a szemét, ahogy lassan lépkedett a lány felé, nem hagyva túl sok távolságot kettejük közt. - Az igazi műsort sajnos meg kell hagyjuk akkora, ha kiértünk innen... Kétlem hogy a helyiek értékelnék a láng színházat a szobában. - mondta, ahogy finoman végigsimított a nő hajában. - Különben is aranyom, te mikor fogsz lenyűgözni engem? Hol marad a nő aki nálam is fantasztikusabb? - kérdezte játékosan.Illana halkan felnevetett. - Azért remélem, a demonstrálását ezen a motelen fogod végrehajtani, csak már nem leszünk itt - mondta halkan kuncogva, majd felhúzta a szemöldökét. - Na, ne nevettess, Jason... Nekem nem kell produkálnom magamat, tudjuk, hogy fantasztikusabb vagyok, hiszen én már akkor lenyűgöztelek, mikor felálltál a kis helyedről és odasétáltál hozzám ma este... - mondta felsőbbrendűen, ahogy végig mérte tetőtől talpig.- Talán ha szépen megkérsz rá lehet róla szó. - mondta kissé gúnyosan, majd a felsőbbrendű hangnemet hallva elnevette magát. Két tenyere közé fogta a nő fejét, gyengéden, ugyanakkor határozottan tartva. - Oh te szegény pára... - mondta akárcsak egy gyerekhez beszélne - Egy estére megnyerted a figyelmemet Lana, de mivel fogod megtartani? Sajnos sok egy trükkös pónit láttam már... - magyarázta pimaszan vigyorogva. A vörös továbbra is felhúzott szemöldökkel nézett rá, most kissé talán lesajnálóan.- Én nem fogok teperni érted, édes... Ha elég érdekesnek találsz, akkor maradsz mellettem, ha nem, akkor hagysz a fenébe... Nem fogok extra energiát ezért befektetni - mondta, ahogy egy félmosolyra húzta a száját. - Milyen kis tűzről pattant lélek vagy... - mondta ahogy elengedte az arcát, még végigsimítva rajta a baljával. - Meglátjuk hogy megéri-e majd megvárnom amíg megölsz, kis sorozat gyilkos... - tette hozzá nevetve, ahogy tett a lány mellé lépett, kinézve az ablakon. Egy csendben gondolkodott, majd visszanézett még a lányra. - Azért gondold meg az ajánlatom. Holnap folytatjuk, hmm? - kérdezte az egész szökésre utalva.- Mondhatni... - rántotta meg a vállát nemtörődöm stílusban. - Át fogom gondolni. A lényeg, hogy itt mindenki a varázslataink hatása alatt van. Nem sok férfit fogsz látni és viselkedj úgy, mintha te is a varázslataink alatt állnál. Szóval csináld azt, amit a többiek, plusz néha tűnjön úgy, mintha magadhoz térnél kicsit, hogy tudjam húzni az időt azzal, hogy még nem vagy teljesen a hatalmunk alatt... Holnap megismertetlek Vivienne-nel a reggelinél. Nem nagyon emlékszik semmire, ő már jó régóta van itt... De lassanként frissítettem fel az emlékeit. Ja, és ne keresd a kijáratot. Nem fogod megtalálni, ahogy menekülni sem nagyon tudsz csak úgy... Igen... Asszem, ennyi. Ja, és az ellenanyag! Tessék, reggeli után ezt vedd be - adott egy a adag port megint. - Kérdés? - nézett Jasonre figyelmesen, ahogy lassan a cipőjét is felvette.- A varázslataitok alatt... S az milyen? - kérdezte ahogy összekulcsolta a kezeit a háta mögött, kifelé nézve az ablakon. Fáradt volt. Fáradt és dühös. Akármennyire is szórakoztatta a társaság, semmi kedve nem volt egy újabb félisteni gyászmenethez. Elvette az ellenanyagot, egy pillanatig bámulva azt a kezében. A lány nem hazudott. - Meddig fog ez tartani? - kérdezte halkan, ezúttal szűkszavúan.- Illúziók főleg... Éjszaka az álmokba is beleszólunk... - Kettő napot jósolok neked... Addig kell cselekedni... – válaszolta a másik röviden. Jason némán bólintott az elhangzottakra. Remek. Még az álmokat is... - Nos, akkor holnap találkozunk kedves. - intett a háta mögé a lánynak, továbbra is az éjszakai eget bámulva.- Igyekszem finomra venni a dolgokat... Pihend ki magad! - mondta, majd Jason hallotta, ahogy a kopogás lassan elhal a folyosón.
|
|
silentcupcake
Lelkes fórumozó
Posts: 51
Elfoglaltság:Játékot vállal
Utoljára online: Aug 19, 2024 18:24:09 GMT 1
Aug 20, 2022 9:24:28 GMT 1
|
Post by silentcupcake on Jul 5, 2024 7:07:04 GMT 1
#s://i~pinimg~com/564x/b2/e5/ea/b2e5ea4fbbfca2f288ff6ae29c72d286~jpg Ezen a szép reggelen ahogy Jason kilépett a szobájából és a reggelizőterem felé vette az irányt, útközben mellécsapódott Illana is. Vivienne éppen egyedül reggelizett, de hamar felismerhette Illana-t, most rendes egyenruha volt rajta, de ami ennél is meglepőbb volt, az az, hogy mellette egy igencsak helyes fiú sétált, ami önmagában nem lett volna baj, de itt nem nagyon szoktak sokáig megmaradni a fiúk... Mindenesetre céltudatosan sétáltak a lány asztala felé, majd Illana bemutatta őket egymásnak. -Elnézést a zavarásért, de a többi asztalnál éppen nincsen több hely... Esetleg csatlakozhatna az úriember? - kérdezte illedelmesen, lágyan Illana. Mellesleg a reggeliző tényleg elég kicsi volt, kb 5 asztal volt és tényleg mindegyiknél ült valaki. - Mellesleg ő is Jason, Jason, ő itt Vivienne, ha már itt tartunk. Mi lenne, ha kicsit... Összeismerkednének, hm? - kérdezte formális hangon. - Ezen kívül persze állok rendelkezésükre, ha bármiben tudok segíteni... - mondta professzionálisan. Épp nyugodtan fogyasztottam a reggelimet, amikor megláttam Illanat, kivételesen egyenruhában, ami még nem is lett volna annyira meglepő, de vele volt egy fiú. Szegény, valószínűleg nem sokáig fogja a hotel "vendégszeretetét" élvezni. Egy kicsit sajnáltam. Mondjuk nem igazán értettem, miért hozza ide hozzám, és ezt igyekeztem egy jelentőségteljes pillantással a tudtára is adni, de nem igazán vette észre, vagy csak nem foglalkozott vele. -Üdv - biccentettem neki. Mégis miért akar bemutatni nekem Illana egy srácot aki két nap múlva valószínűleg halott lesz, mert megölik az empusai-ok? De úgy tűnt a lány most nem annyira csevegni jött. - Persze, köszönjük! - mosolygok rá, mintha mi sem lenne természetesebb. Végigmérem a fiút. Kell hogy legyen valami oka, amiért idehozta. Jason egy vidám biccentéssel fogadta Illana társaságát, bár nem számított arra hogy ezúttal túl sokáig tart majd. Mindenesetre követte őt a reggelizőig, gondosan elhelyezve a tegnapi anyagot a nadrágzsebében. Csak csendben biccentett ahogy a vörös összeboronálta őket a másik lánnyal, majd mosolyogva helyet foglalt az asztalnál. A nevek elhangzásakor kezet nyújtott a lánynak, bár sejtette hogy az talán még ezt is inkább elkerüli. Felpillantott az egyenruhában lévő nőre. -Egy kávét tudnál hozni, kérlek? - mosolygott rá, majd arckifejezése kissé ellazult ahogy visszafordult a másik lányhoz. -Na hát, te mióta vagy itt kislány? - kérdezte csevegő hangnemben. Ahogy elhangzott a kérés, Illana felhúzta a szemöldökét. látszott rajta, hogy ezzel igencsak mellényúlt. -Elnézést, uram, a reggeli önkiszolgálós, de szívesen megmutatom, mi hol van, ha az segít - válaszolta egy fokkal feszültebben, de ahogy folytatta, nem tudott nem mosolyogni a kislány megnevezésen. Jól kezd, az biztos... Illana nem pincér, forgatom a szemem, de persze nem mondhatom hangosan, meg a srác valószínűleg úgy sem tudja. Kezet fogok vele, de a következő mondatától a plafonig szalad a szemöldököm. Legszívesebben belé állítanám a vajazókést, de nem kürtölhettem világgá, hogy Vadász vagyok, és idősebb, mint ő. -Jaj, nem régóta, örülök, hogy végre itt egy erős férfi aki megvéd - mondom kedves mosollyal, de halkan, hogy be figyeljen ránk az egész ebédlő. Mosolyogva pillantott fel a mellettük álló lányra, majd könnyed módon legyintett. -Ah, akkor majd megoldom én kedves. - biccentett, elégedetten látva a mosolyát. A lány reakciója is elég kárörömmel töltötte el. -Ah, pedig a te fajtád nem szereti a férfiak segítségét kérni, ugye? - kérdezte maró gúnnyal a hangjában, bár közben ártatlanul vigyorogva nézett maga elé. Habár jól szórakozott rajtuk a nő, látta, hogy páran odapillantottak. -Fejezzétek be! Ha nem tudtok együttműködni, akkor mindannyian meghalunk, világos?! - sziszegte oda villámló tekintettel, elég fenyegetően. - Vivienne, magyarázd el a dolgokat Jason-nek. Nincs sok időnk. Nagyjából két napot tudok még kicsikarni a többiekből, mielőtt kinyírják... És ha annyira ragaszkodsz, hogy a kölyköt is vigyük magunkkal - biccentett az álmosan ücsörgő kislány felé óvatosan Illana. - Akkor szedjétek össze magatokat! Délutánra megpróbálom elintézni, hogy a sportprogramon együtt legyünk, de utána feltűnő lesz, szóval óvatosan... Jó étvágyat... - vetette még oda, ahogy utána egy mosollyal odébb állt, de még hallótávolságon belül volt. Összeszűkült szemmel nézek a srácra. -Ha...ha... - mosolygok gúnyosan. Legalább már nem kell tettetnem, hogy kedvelem. Mégis ki ez, és mit képzel magáról? Nagyon nagy szerencséje volt, hogy... Illana szakított félbe, mielőtt egymásnak ugrunk, szóval veszek egy mély levegőt. Esküszöm, nem utáltam az összes férfit, de ez a srác... -Oké, tehát - kezdem már nyugodtabban. - Ezek a nők empusaiok, gondolom megvan, hogy ez mit jelent. A kislány Epiales gyereke, és mindannyian meg akarunk lépni innen, lehetőleg élve, miközben úgy teszünk, mint aki nem tud semmiről, gondolom, ez neked nem lesz nehéz... Jason kifejezetten élvezte a lányból kiváltott reakciót. Ha már szenvednie kellett ebben az újabb félisteni cirkuszban, akkor had ne kellett azt bármilyen mulatság nélkül megtegye. Valóban, mindenből ki kellett hoznia a maximumot. Csak finoman forgatta a szemét ahogy Illa rájuk förmedt. Csak bólintott az elhangzottakra, közben pedig tekintetével megkereste az imént említett kislányt.. Remek, még egy szökevény. -Mhmm... - bólogatott Jay Vivienne magyarázatát hallva, meglehetősen unott tekintettel, hátradőlve az ülésében. Amikor azonban az utolsó mondat elhangzott, halkan felnevetett. - Ah, csak nem tudod elengedni igaz? Mert férfi vagyok nem tudok semmit... Micsoda szomorú világban élsz drága. Te egyáltalán tudod még hogy kerültél ide? - kérdezte játékosan. -Miért is szomorú a világom? Mert nem omlok a lábad elé? Valóban, elkeserítő... - mondom unottan, és inkább visszatérek a pirítósomhoz. A másik kérdését ignorálom, egyrészt, mert gondolom, úgyis tudja hogy nem, másrészt pedig semmi köze hozzá. Harmadrészt, csak nem akartam róla tudomást venni, amíg itt kell lennem a reggelin, mert ha hozzá kell szólnom, annak lehet, hogy nem lesz jó vége, és kijutnom innen fontosabb volt, mint ez a srác meg a hülyeségei. -Ahhoz képest hogy egyre felejted el a dolgokat, arra biztosan emlékszel hogy kiket kell gyűlölnöd... - mondta a fejét csóválva, majd kis szünetet tartott - Az a lány jelent neked valamit? - érdeklődött egy kevésbé támadó hangnemet megütve. - A vöröst látom hogy nem érdekli, neked miért számít? Nem gyűlöllek, csak rettentően idegesítesz. De ezt nem mondom ki hangosan. Meglepő módon Jason egy fokkal kevésbé ellenséges hangnemben folytatja, szóval én is. -Nem ismerem... - rázom meg a fejem. - Igazából egyikünk se ismeri, de egyetértettünk abban, hogy megpróbáljuk őt is kijuttatni innen, ha tudjuk... Mégis csak egy gyerek. Neki pláne nem kellene itt lennie. Elpillantott ismét a gyerek irányába. Micsoda önzetlen magatartás. Eszébe jutott Nick, aki 1-2 napja ugyanígy gyerek mentéssel próbálkozott. Nos, őt az ilyesmi valahogy sose foglalkoztatta; megelégedett a maga bajával is. -Hmm. Érdekes. És te hova mész ezután? Vagy ez csak akkor derül ki ha megtudod miért kerültél egyáltalán ide? - kérdezte egy ártatlan mosollyal. -Miért érdekel? - kérdezem semleges hangnemben. Pláne, hogy ez egy nagyon felesleges kérdés, hiszen hova máshova mennék, mint vissza a Vadászokhoz. Komolyan, miért nem akar ez a gyerek csak csendben reggelizni? Lazán megvonta a vállát. -Hogyan dolgoznánk együtt ha semmit se tudok rólad? - kérdezte egyszerűen. - Vagy talán nincs is más amit tudni lehetne, csak hogy a holdkóros lányok közül jössz? - mosolyodott el ismét, majd mielőtt a lány visszavághatott volna felpattant, s rövidesen egy adag kávéval tért vissza. - Szóval, kedves Vivienne... A felsőbbrendűségérzeted alapján feltételezem hogy idősebb vagy mint amilyennek tűnsz, de azért talán nagy különbség nincs köztünk ilyen téren. Te kinek a leszármazottja lennél? - kérdezte, ahogy belekortyolt a kávéba. Nekem mondjuk semmi kedvem veled együtt dolgozni, ezt is Illana intézte. Csak szemforgatva sóhajtok egyet kommentjére, de nincs időm válaszolni, mert felpattan és elmegy valamiért. Óvatosan, kedves Jason. Ennél kisebb inzultusért is változtattak már valakit állattá, amit aztán levadásztunk. Majdnem felnevetek, amikor azt említi, hogy "felsőbbrendűség érzetem" van, de visszafogom magam. Pont ő magyaráz erről, aki azt hiszi, hogy mindennél és mindenkinél jobb? Még szerencse, hogy nem érdekel, hogy ez a gyerek mit gondol rólam. -Bámulatos gondolatmenet - jegyzem meg. - Anyám Demeter. És mi a helyzet veled, melyik az isteni szülőd? És hogy kerültél ide? - kérdezem. Kétlem, hogy válaszolna, de legalább megpróbálom "megismerni" ha már "együtt kell dolgoznunk". Nagyon élvezte a helyzetet. Hogy akármennyire is zavarta a lányt, mégis szükségük volt rájuk. Hogy a prófécia miatt valószínűleg úgysem csinálhatnak vele semmit. Kellemetlen kitérő volt az egész, de tulajdonképpen nem volt mitől félnie. Gyűlölte a deus ex machinát, de néha mégis hasznosnak bizonyultak az ilyen égi szerződések. Vagy legalábbis nem voltak olyan rosszak. -Oh, én nem vagyok semmilyen istennek a gyereke. - mosolyodott el, majd szándékosan kis szünetet tartva folytatta - Az apám Prométheusz. Ide pedig csak.. betévedtem útközben. Valahogy a magunkfajtákat mindig megtalálják az ilyen ostobaságok nem igaz? - kérdezte mosolyogva. - Van ötleted róla hogy mióta vagy itt? Gondolom az örök fiatalság megnehezíti a napok számlálását... -Jason Todd - nem tudtam palástolni a meglepettséget a hangomban. Erre a találkozásra nem számítottam. Prométeusz... Az istenekre, hát persze. - Thalia mesélt rólad - teszem hozzá. Alapvetően nem rossz dolgokat, szóval ezek szerint a srác nem volt egy teljesen szar alak, de az is biztos volt, hogy nem akartam a kelleténél jobban magamra haragítani. Nem féltem tőle, de azért teljesen bolond sem voltam. -Mintha vonzanának - bólintok szemforgatva, bár ezt most kivételesen nem neki szánom, hanem úgy általában célzás az életünkre. - Betévedtél? Ide nem nagyon tévednek emberek - gondolkodom el. - Ismered Illanat? -Körülbelül fél éve - válaszolom a kérdésére. Nem vagyok túl boldog ettől a ténytől, és már előre sejtem, hogy erre is lesz valami megjegyzése, mint például hogy ő sokkal előbb kijutott volna már, blablabla. Jason elégedetten bólintott a meglepett arckifejezést látva. Thalia említése ezúttal kissé jobb kedvre derítette; úgy tűnt azért nem feledkezett meg róla teljesen. -Mesélt hmm? - kérdezett vissza mosolyogva. - És mégis mit mondott? - kérdezte kíváncsian, ismét a kávéjáért nyúlva. A következő kérdésre csak finoman megrázta a fejét. - Nos, most már ismerem. De előtte fogalmam se volt erről a helyről, csak Los Angelesbe tartottam és megálltam útközben. - vonta meg a vállát. Ahogy Vivienne a fél évet említette, látta az arcán, hogy ez őt is zavarja. Finoman elhúzta a száját. -És ennyi idő alatt a nővéreid meg se próbáltak megkeresni? Micsoda remek társaság... -Azt mondta, intelligens vagy és könnyű veled jól kijönni, szeretsz jól szórakozni - emlékezek vissza. - De azt is, hogy felelőtlen vagy néha. És hogy egészen hasonló élethelyzetben voltatok - teszem még hozzá, várva, hogy vajon cáfolja vagy megerősíti ezeket az állításokat. -A táborból? Egyedül, vagy küldetésen? - húzom fel a szemöldököm. Oké, hogy idősebb, valószínűleg erős is, de akkor sem a hosszú élet titka félvérként egyedül átvágni az országon, pláne ezekben az időkben. Then again, Thalia megmondta, hogy a srác felelőtlen, szóval... -Ah, az... Jó okom van azt gondolni, hogy halottnak hisznek. Halottnak kellene lennem - mondom semleges hangnemben, és folytatom az evést. Jason mosolyogva bólogatott ahogy Vivienne felsorolta a tulajdonságait, majd lassan megcsóválta a fejét. -Ah, Lia igazán nem a legjobb ember arra hogy a felelőtlenségről beszéljen. - nevetett fel. A lány meglepettségét látva ismét csak megvonta a vállát. - Technikailag küldetésen vagyunk, de bonyolultabb ennél. Ez az egész háborús helyzet túl zavaros lett az elmúlt években. - tette hozzá csendesen, kiürítve a csészéjét. Ahogy az utolsó mondat elhangzott, kissé előredőlt az asztalnál, kíváncsian méregetve a vadászt. -Halottnak, hmm? Nos, Thalia talán nem mesélt róla, de az apja szerint nekem is. Üdv a klubban! - tette hozzá vidáman. Csak egyetértően bólintok. Kedvelem Thaliat, de, hát... Igen. De már nagyon hiányzott, ő is meg a többiek is. És hát, bonyolult, valóban... Majd egy későbbi alkalommal kikérdezem erről az állítólagos küldetésről. -Hát, ez egy olyan klub, aminek szerintem egyikünk se szívesen tagja - jegyzem meg. Hogy az istenbe ennyire vidám állandóan? Van valami abban a kávéban? Volt egy tippem, hogy Zeusz miért nem lelkesedik Jasonért, de egyelőre inkább a gondolataimba mélyedve folytattam az evést. Délután A mai sportesemény a pétanque. Egy-egy ember egymás ellen, egy személyzeti tag segít, így kerül össze megint a trió. Miután Illana illedelmesen ismertette a szabályokat, meg is kezdődhetett a játék. -Na, sikerült nem megölni egymást, ahogy látom... Az a tapasztalatom, hogy ma este kéne megejteni a dolgokat, mit gondoltok? - csap egyből a közepébe. Legalább a hotel szórakoztat minket, ha nem lenne jobb dolgom, biztosan még élvezném is az ittlétet. Nem igazán tudtam sokat erről a játékról, de ez amúgy is csak egy ürügy, hogy tudjunk beszélgetni. -Visszafogtuk magunkat - sandítok Jasonre. - Jó. Mit is tervezel pontosan? Micsoda hely; még játékokat is szerveznek a sok szerencsétlennek, ha már életük hátralévő részét itt kellett töltsék amíg a drága személyzet nem végzett velük. Valóban, az isteni szeretet igazi mintaképe volt ez a hely; Jason undorodott az egésztől. De talán jobban mutatna lángokba borítva... -Ha csak ő lett volna az első nő aki meg akart volna ölni.. - nevetett fel halkan ahogy a vörös elkezdte. A ma estére aztán felhúzta a szemöldökét. - S van valami terved is? Illana csak a szemeit forgatja Jason szavaira, fárasztja kicsit talán? Nehéz volt kitalálni. -Oké, este van a legjobb esélyünk erre. Akkor mivel a legtöbb vendég alszik vagy éppen... Nos, a pincében készítik elő, ezért kevéssé figyelnek a kedves testvéreim... Olyankor az enyém a terep főleg. Nappal ők felelnek azért, hogy a vendégek ne nagyon tudjanak semmiről, este meg én és a kislány... Igazából a terv egyszerű: ti kiosontok a helyről anélkül, hogy észrevennének, én meg hozom a cuccaitokat meg a kislányt... Elintéztem, hogy ma sok dolguk legyen, de... Hát, sosem lehet tudni, mi jut éppen eszükbe... Nők - forgatta a szemeit undorodva. Bár Illana valószínűleg inkább az emberiségtől undorodott. Figyelmesen hallgatom Illanat. -Szóval hol találkozzunk? Mi lesz a feladatunk? - kérdezem, és közben dobok a golyóval, hogy úgy tűnjön, hogy mi is aktívan játszunk, mielőtt valaki idejön. - Mi a forgatókönyv arra az esetre, ha nem lesz mindegyik elfoglalva? Jason figyelmesen hallgatta a nőt, néha lepillantva a labdákra. Csendben figyelt, röviden elgondolkodva. -Gondolod átlátnak az illúziókon? - kérdezte Illanától, majd ahogy Vivienne is feltette a maga kérdését ő is dobott egyet, a színjáték kedvéért, s visszafordult a másik kettőhöz. - Egyébként nem arról volt szó hogy a kijáratot hiába keresnénk? Illana a fejét ingatja. -Nem számítanak rá... Szerintem működhet, ha nem nagyon alap... A recepciónál találkozunk... A feladat? Jussatok el oda észrevétlenül! Abban meg nem tudok segíteni... Erősek vagytok, valahogy meg kell oldanotok, én mással leszek elfoglalva. Feltéve, ha kell a cuccotok... - mondja, majd Jason-re nézett és féloldalasan elmosolyodott. - Te hiába keresnéd, édes... - válaszolta kuncogva, kissé lekezelően. -Oké, szerintem menni fog - bólintok. Végre kezdem kicsit újra a régi életemben érezni magam. A cuccom pedig mindenképpen kell, nagyon hiányoztak a kardjaim és a fegyvereim. Gondolom, Jason is meg fogja tudni oldani ezt egyedül. Illanara szükségem volt, hogy megtaláljuk a kiutat, de Jason, hm... Még dobok párat a golyókkal, mintha értenék hozzá, de hát azt se tudom megmondani, hogy melyikünk vezet éppen. Lehet, hogy döntetlenre állunk. Bólintott az illúziókat illető részt hallva, majd ismét lepillantott a labdákra. Micsoda ostoba időpazarlás. Ez az egész hely. Ah, hogy a fentieknek nem volt jobb dolga a halandók kihasználásánál... -Ah, igazán értékelném ha elhoznád szerény rongyaimat.. - felelte Jason, ahogy lágyan megpaskolta a nő arcát. Az ajtót illetően már csak a szemét forgatta. - Ugyan, hisz mi nem mehetünk el magunktól, hisz itt tartanak... Hogy is mondtad? - pillantott Vivienne-re - Kell egy erős férfi aki megvéd? - kérdezte nevetve, ahogy időközben már elkezdett gondolkodni azon, hogyan fognak meglógni az éjszaka. -Igen, szükségem van a védelmedre, ó, erős férfi! - teszem a kezemet a szívemre nagyon teátrálisan. Nem ringattam magam illúziókban (haha) hogy Jason megvédene, de szerencsémre nem is szorultam rá. Épp elég lesz csak összedolgoznunk azon, hogy kijussunk innen. Ahogy meghallotta a lány szarkasztikus hangnemét, előkapta a telefonját, majd egy villámgyors mozdulattal lefotózta őt ahogy színpadias pózát megütötte. -Hmm, nem is rossz.. - mondta a képre pillantva, majd Vivienne-re nézett. - Még egész jó profilkép lehetne. - nevetett fel, ahogy a telefont a zsebébe süllyesztve kissé kilépett oldalra, egy esetleges ütésre számítva. Veszek egy mély levegőt. Lehunyom a szemem és elszámolok 10-ig. Megdörzsölöm az orrnyergem. Aztán egy gyors ámde határozott mozdulattal kiütöm a telefont a kezéből. -Jason... - kezdek bele, bár még mindig nem tudom elhinni, hogy tényleg ennyire idióta legyen. - Elvileg intelligens vagy. Tényleg fontos volt a jelenlétünkre felhívni még egy jó pár szörny figyelmét? Egyáltalán miért van telefonod? A telefon leesett a földre, azonban ezzel egyidőben Vivienne keze is áthaladt az előtte álló férfién. Jason rámosolygott, majd mielőtt a lány reagálhatott volna az előtte lévő alak eltűnt, s a srác ezúttal másik oldalán bukkant fel a semmiből. -Csak nyugodtan, kislány - nevetett gúnyosan - Ha az apróságokon is felhúzod magad hogy fogunk kijutni innen? - kérdezte, ahogy ismét eltűnt mielőtt a lány megüthette volna, majd kar-távolságon kívül jelent meg újra, Illana oldalán. A kis műsorát kívülről nem látta senki csak a két nő, hisz mindeközben magukat lefedte egy másik illúzióval, amin keresztül nem látszott mit csinálnak valóban. -Oh, de nem akarsz jelenetet rendezni, ugye? - kérdezte halkan, ahogy megforgatta a telefont a kezében, majd végül elrakva azt egy labdáért nyújt, s ahogy az illúzió megszűnt ismét dobott egyet. -Mi a fasz... - húzom vissza a kezem, olyan hirtelen, mintha megégettem volna. Egy kibaszott illúzió. Gyorsan előveszem a "not impressed" arcom, de belül nagyon dühös vagyok. Én egy fél éve egy pitypangot se tudok növeszteni, ő meg illúziókat gyárt?! Mindenki előtt?! Teljesen megbolondult?! -Befejezted? - kérdezem unottan. Illana csak összehúzott szemmel nézi a jelenetet, de nem mond semmit, amíg végéhez nem közeledtek. Nehéz eldönteni róla, hogy átlátott-e rajta vagy sem, mégiscsak az anyja az egyik legjobb az illúziókban... -Ugye, tudod, hogy most szignifikánsan rontottad az esélyedet?! Nem tudom, hogy észrevették-e, de az erős mágiát érzékelik, még ha nem is tudják, mi van... - mondja idegesen, de közben egy tündéri mosoly van az arcán. - Ne akarjátok, hogy megbánjam az egészet - sziszegte még a mosoly között. - Remélem, a kép legalább valami tervedhez kell - nézett jelentőségteljesen Jason-re, mert nem gondolta, hogy annyira felelőtlen, hogy csak random lefotózza Vivienne-t. Jason ártatlanul megvonta a vállát ahogy mindkét nő felhúzta magát. Vivienne feszültsége valahogy szórakoztatta, hiszen látszott rajta hogy ő nincs olyan jó formában hogy a képességeivel sok mindent tudjon kezdeni; végtére is már azt sem tudta hogyan került ide. -Nyugodj meg kedves, minden rendben lesz. Úgyis azt mondtad nekik hogy nehezen megy az én agymosásom, nem hinném hogy meglepi őket ha még egy józan pillanatban megpróbálnám a képességeim előhúzni; egyébként se tudják mi ez. - felelte mosolyogva a vörösnek, ahogy egy pillanatra körbenézett. Mintha érdekelné ez az egész annyira, hogy minden lépését eltervezze. Akármi történjék, úgysem halhatott meg itt, még dolga volt máshol. Egy ilyen ostoba csapda nem tarthatta őt vissza sokáig. Így vagy úgy, de ma este ez a hely még égni fog. Nem mintha ne csinált volna már bonyolultabb dolgokat is ennél... Nagyon csúnyán nézek Jasonre, főleg, amikor Illana is megerősíti, hogy ez egy igencsak rossz lépés volt. Esküszöm, saját kezűleg fogom megfojtani a fiút, ha miatta nem jutunk ki ma éjszaka. Legalább akkor végre abbahagyná ezt az ostoba vigyorgást. Inkább visszatérek a golyódobáláshoz, bár nem igazán figyeltem a játékszabályoknál, szóval fogalmam sincs, kell-e még egyáltalán dobálni, vagy már egyébként rég vége van. De legalább addig se kell Jasonnel foglalkoznom.
|
|
Bratti
Szerepjátékok Császára
"Ez a világ kegyetlen... De egyben gyönyörű is." - Mikasa Ackerman
Posts: 902 ![Female Female](//storage.proboards.com/6462521/images/oUGzoTxmjHbioOBWEYBT.png)
Elfoglaltság: Mesélést & Játékot vállal
Utoljára online: Sept 7, 2024 20:45:34 GMT 1
Feb 23, 2016 19:50:58 GMT 1
|
Post by Bratti on Jul 5, 2024 9:09:33 GMT 1
#s://i~pinimg~com/564x/60/20/37/602037feb1760afd2bfa5757ef68655e~jpg Csak megrázom a fejemet arra, hogy nem tudok elaludni. Aztán tétován megszorítom a kezét, ha elérem. -Sajnálom... Szerinted túlélte a dolgot? - kérdezem halkan, mert ezek az erdők nem arról híresek. Aztán ahogy folytatja, csak felhúzom a térdemet és átkarolom, majd ráhajtom a fejemet, ahogy az elhangzottakon gondolkodom. - Teljesen jogos, amit mondasz... - válaszolok csendesen, én nem vagyok annyira vicces kedvemben most. - Én eldöntöttem, hogy szeretnék ezen túllenni, pláne a tegnapiak után. Nem azt mondom, hogy ez egyről a kettőre menni fog, de most már aktívan szeretném letenni ezt a részét az életemnek. Ez nem azt jelenti, hogy nem akarok majd segíteni neki, de... Nem akarok hozzá kötődni ilyen szinten. Nem akarom, hogy az határozza meg az életemet, hogy vele mi van... Egyébként ő is ezt mondta tegnap... Vagy tegnapelőtt? Már magam sem tudom... Lényeg a lényeg, hogy ő sem szeretné, ha beáldoznám az életemet miatta, ez pedig segít egy kicsit. Szóval rajta vagyok a dolgon és nem akarom se a barátságaimat, se a családomat, se bármilyen kapcsolatomat elbaszni emiatt most már... Úgyhogy igyekszem, Nick... - sóhajtok végül.
|
|
Ordo
Írónövendék
Posts: 203
Elfoglaltság:Mesélést & Játékot vállal
Utoljára online: Sept 7, 2024 13:01:15 GMT 1
Jun 14, 2020 19:50:14 GMT 1
|
Post by Ordo on Jul 5, 2024 10:32:39 GMT 1
#s://i~imgur~com/6U7jkDO~jpg #s://i~imgur~com/JxYBCSH~png - Nem tudom... Túl kellett élnie... Ha kell, addig rugdoson Hádész tökeit, amíg vissza nem engedi az élők közé - válaszolok ugyanolyan halkan, ahogy ő kérdezte, most mellőzve a viccelődést és a kezét visszaszorítva. Egy ideig némán méregetem Leaht. Próbálom megérteni mit érezhet és sajnos túlságosan sikerül is, hisz pár éve még igen hasonló helyzetben voltam. Sőt, talán még most sem szabadultam belőle. Nem is tudom pontosan mit mondjak, amivel előrébb vihetném a helyzetet, így egyszerűen csak közelebb csúszok hozzá és magamhoz ölelem. - Na, gyere ide... - simogatom meg finoman. - Még jó, hogy a prófécia szerint nekem kell áldozatot hozzak és nem neked, különben nem hinném el, hogy nem áldoznád fel az életed - döntöm a fejem az övéhez vigyorogva. - Majd én megteszem valami extrém drámai módon, hogy évezredek múlva is beszéljenek róla. Milyen menő is lenne... Nicholas, a hősi mártír, ki meghalt azért, akit alig ismert, csakhogy megmentse őt és a világot, meg szíve szerelmének bolgogságot okozzon! - viccelődök. - Jól mutatna az önéletrajzomban, nem gondolod? - kérdezem játékosan, majd egy pillanatig csöndben maradok, kicsit még emésztve az elhangzottakat, majd komolyra fordítva a szót folytatom. - Nézd, Lukenak segíteni fogunk úgyis, hogy te ne roppanj bele. Megoldjuk. Azt sem kell, hogy teljesen elvágd magad tőle... Igen különleges helyzet alakult ki köztetek, szóval nem fogom elvárni, hogy teljesen túllépj a dolgokon. Az már elég, hogy itt hoztál egy ilyen elhatározást. Majd segítünk ebben is, abban is, hogy megmentsük, vagy éppen legyőzzük, alakuljon úgy ahogy lennie kell. Amennyien megyünk, még az afrikai gyerekeken is segíteni fogunk, tehát nehogy már ez gondot okozzon. Szóval ne aggódj... És Jason miatt se. Ő most kicsit túlreagálta a dolgokat... Nem volt feltétlen szép amit tettél, de azt sem mondom, hogy nem értem meg egyáltalán. Szóval az is rendbe fog jönni egyszer - adok egy puszit neki, közben végigsimítva a haját, pöppet eljátszadozva vele. - Egyébként meg... - sóhajtom halkan. - Az első és ha bizonyos szemszögből nézzük az egyetlen barátnőmmel én is hasonlóan jártam. Mármint, ott nem szállta meg a testét egy több tízezer éves öreg fasszopó csíra gyerek, de amikor elhagyott én sem tudtam túltenni magam rajta. Egyszerűen nem ment... Én mindvégig neki akartam jót de már annyira, hogy nem vettem észre, hogy én ebbe meg bele török. Azért sem próbálkoztam újra, mert nem érzem azt, hogy menne még egyszer. Szeretem kisajátítani magamnak az embereket, na... - nevetek fel halkan. - Szóval ja, ezért vagyok inkább egyedül. Úgy nem okozok se magamnak, se másnak fájdalmat. Tehát nem vagy egyedül ebben a cipőben, azt hiszem.
|
|
Bratti
Szerepjátékok Császára
"Ez a világ kegyetlen... De egyben gyönyörű is." - Mikasa Ackerman
Posts: 902 ![Female Female](//storage.proboards.com/6462521/images/oUGzoTxmjHbioOBWEYBT.png)
Elfoglaltság: Mesélést & Játékot vállal
Utoljára online: Sept 7, 2024 20:45:34 GMT 1
Feb 23, 2016 19:50:58 GMT 1
|
Post by Bratti on Jul 5, 2024 12:37:58 GMT 1
#s://i~pinimg~com/564x/60/20/37/602037feb1760afd2bfa5757ef68655e~jpg Csak halványan elmosolyodom, nem akarok példát mondani, hogy mennyire rosszul sült el például Orpheusz és Euridiké története is. Örömmel tölt el, hogy nem tol el magától, sőt... A vállára hajtom a fejemet, és nem tagadom, valószínűleg tényleg beáldoznám magamat mások helyett, nem véletlen ez a gyengepontom. -Nagyon jól hangzik, de azért kihagyhatnánk a halál részt, mit szólsz? - kérdezem tőle kissé mókásabban. - Ahh, nem teljesen tudom, hogy Luke-nak lehet-e még segíteni. Na, nem a kis lelkén, hanem úgy tényleg. Nem tudom, hogy megmenthető-e halál nélkül, na, ezt akarom mondani... - nyögöm ki végre. - Én már egyébként is elkönyveltem egyszer halottnak, azt is túléltem, most, hogy kiderült, még nem szűnt meg létezni teljesen, csak egy kis reményt ad, de nem rokkannék bele, azt hiszem... - mondom. - Ami Jay-t illeti... Igen, bízom benne, hogy megoldódik a dolog - sóhajtok és ennyivel ezt le is akarom zárni. Ahogy ad egy puszit, én belefordulok és egy rövid, de kedves csók lesz belőle, aztán hagyom, hogy a hajammal szórakozzon, miközben mesélni kezd. - Ó, nem tudtam... - mondom bután. - Sajnálom... - mondom halkan. - Egyébként az ember sokat tanul ezekből, hidd el. Lehet, azt hiszed, szeretsz kisajátítani, de ha tanul belőle az ember, már msáhogy csinálja a dolgokat másodjára. Emiatt nem érdemes elzárnod magad mások elől... Félvérek vagyunk, nekünk kéne a legjobban tudni, hogy nagy győzelmek nagy fájdalommal is járhatnak... Ez igaz az emberi életre is. Nem gondolom, hogy megérné nem megélni ezeket a dolgokat vagy elzárni magamat más elől, mert egy korábbi eset rosszul végződött... - okoskodom, majd figyelem a reakcióját.
|
|
Ordo
Írónövendék
Posts: 203
Elfoglaltság:Mesélést & Játékot vállal
Utoljára online: Sept 7, 2024 13:01:15 GMT 1
Jun 14, 2020 19:50:14 GMT 1
|
Post by Ordo on Jul 5, 2024 14:17:50 GMT 1
#s://i~imgur~com/6U7jkDO~jpg - Nyugi, értelek - felelem kedvesen. - A karddal amit keresünk, már ha az, amire gondolok, elvileg megmenthető lenne... De majd úgyis kiderül - szorítom meg a lányt. - A lényeg, hogy te ne rokkanj bele. Bízd csak rám az önfeláldozást - vigyorodok el megint, majd tovább én sem folytatom, nem akarom beszéltetni olyanról, amiről nem szeretne. Meg nem is kéne még, alig csak egy nap telt el... De a csókot persze viszonzom, ha már ez lett belőle. - Hát már honnan tudtad volna? - kérdezem felvont szemöldökkel, cukkolva őt kicsit egy gúnyos mosollyal. - Ha csak nem te vagy ő, már újjászületve egy másik énként, valami csoda folytán emlékezve az előző életedre és pluszban extrém gyorsan öregedve, akkor igen, valószínűleg nem tudsz róla - viccelődök. - Amúgy nem kell sajnáld, régen volt már. Én meg hülye voltam. És nem, nem érzem úgy, hogy újra megkéne próbáljam - sóhajtok egyet, mikor befejezi. - Tartok tőle, hogy nem menne. És egyszerűbb így egyedül élni... A legtöbb dolgot meg így is megélem. Szóval én inkább nem kérek a nagy győzelmekből.
|
|
Bratti
Szerepjátékok Császára
"Ez a világ kegyetlen... De egyben gyönyörű is." - Mikasa Ackerman
Posts: 902 ![Female Female](//storage.proboards.com/6462521/images/oUGzoTxmjHbioOBWEYBT.png)
Elfoglaltság: Mesélést & Játékot vállal
Utoljára online: Sept 7, 2024 20:45:34 GMT 1
Feb 23, 2016 19:50:58 GMT 1
|
Post by Bratti on Jul 5, 2024 21:41:05 GMT 1
#s://i~pinimg~com/564x/f1/be/1b/f1be1bacc645d56c1bd48aa7f225839d~jpg A nap a motelban eseménytelenül telik, mintha a vihar előtti csend lenne. Semmi nem történik, mégis mintha a feszültség csak nőne. Persze ez lehet, csak a trió érezte így... Mindenesetre ma este a vacsora után nem volt semmi program, így a szokásosnál is előbb kezdőtött az altatás, ami Jason-nek és Vivienne-nek kapóra jött, hiszen még nem fáradtak el annyira. Egy nehézség volt: a szobájuk a motel két teljesen ellenkező végében volt. Persze találkozhattak a recepción is, ez már csak rajtuk múlt. Este kilenc és fél tíz között pedig már teljesen elcsendesedett a motel, indokolatlanul hamar... Talán ezt is Illana-nak köszönhették, aki persze sehol nem volt és a párosnak az sem volt tiszta, hogy mikor és hol fog becsatlakozni. Azt sem tudták, hogy ha bajba kerülne, akkor hogyan és miként tudnánank segíteni, márpedig nélküle nem tudtak kijutni egyelőre... Úgyhogy csak a legjobbakban bízhattak, illetve abban, hogy a megbeszélt időben megjelenik a recepciónál...
|
|
Bratti
Szerepjátékok Császára
"Ez a világ kegyetlen... De egyben gyönyörű is." - Mikasa Ackerman
Posts: 902 ![Female Female](//storage.proboards.com/6462521/images/oUGzoTxmjHbioOBWEYBT.png)
Elfoglaltság: Mesélést & Játékot vállal
Utoljára online: Sept 7, 2024 20:45:34 GMT 1
Feb 23, 2016 19:50:58 GMT 1
|
Post by Bratti on Jul 5, 2024 22:07:12 GMT 1
#s://i~pinimg~com/564x/60/20/37/602037feb1760afd2bfa5757ef68655e~jpg Csak bólintok egy nagyot neki válaszként. - De te sem halhatsz meg... - mondom csendesen a végére. - Jó, tudom, na... - motyogom. Elgondolkodom azon, amit mondott. Akkor ez azt jelenti, hogy ne is reméljek semmit tőle igazából. Na, nem mintha ilyen messze jutottam volna már, elvégre két napja, ha ismerem, de azért jó tudni előre ezeket és nem később csalódni... - Még egy ideig beszélgetünk, utána azonban beinvitálom magam mellé, amit el is fogad, így hasonlóan ölelkezve alszunk el. Másnap persze nem sikerül elég időben felkeltenem, de még pont időben készülünk el. Miután elköszöntünk Kheirón-tól és attól a pár embertől, akik felkeltek miattunk, már vezettem is a kis csapatot a kocsi felé. - Mivel technikailag ez illegálisan szerzett kocsi, így nem akartam behozni a táborba, úgyhogy a közelbe raktam le... - magyarázom a többieknek, akik még nem nagyon reagálnak, hiszen így hajnal hatkor még elég álmosak. Szerencsére csak nagyjából tíz percet kell gyalogolni, mire egy sűrű bokros részen meglátjuk a hatalmas kocsit. Ami tényleg nagy volt: elöl volt a vezető- és anyósülés, mögötte még három ülés, aztán jött egy közös tér, ahol körben oldalt volt 4-4 ülés még, illetve a hátsó ajtónál két pótülést még be lehetett rakni. - Oké, nem lesz a legtöbb lábhely, de mindenkinek jut hely, és a cuccok is beférnek... - magyarázom. - Nem mellesleg egy bizonyos szintig golyóálló is, és elég jól bírja a strapát - rántom meg a vállam. - Azta... Ez igen! - füttyent egyet Malcolm, aki mintha ettől felkelt volna. - Durva! Miután a cuccokat bepakoltuk, jöhetett a helyek elosztása. - Oké, nekem édesmindegy, de én vezetek, szóval az foglalt... - mondom gyorsan. - Én szívesen vállalok egy hátsó helyet, úgyis aludni fogok... - mondja gyorsan Malcolm, mire James, Jared és Lottie is bólintanak, hogy vállalják a kényelmetlenebb részeket. - Úgyis forgunk majd... - mondja Jared is. - Én biztosan nem fogok hátul ülni... - mondja kihívóan Ellie és a reggeli morcossága miatt senki nem mer vele kekeckedni. - Én is maradnék elöl a hármas helyen Ellie-vel... - morogta Shawn is. - Oké, nekem mindegy, de mellém csak olyan üljön, aki nem alszik be az úton... - emelem fel védekezően a kezemet.
|
|
Gresh550
Írónövendék
"A sense of humour is the only divine quality of man" - Arthur Schopenhauer
Posts: 155
Utoljára online: Sept 7, 2024 16:37:10 GMT 1
Jun 9, 2020 18:53:23 GMT 1
|
Post by Gresh550 on Jul 19, 2024 14:38:57 GMT 1
#s://i~imgur~com/iLWCZ7u~jpeg Chara reggel a kelleténél kissé még korábban is kelt. Nem volt kifejezetten fáradt, mégis kissé kellemetlenül érezte magát. Nem ez volt az első "fontos" küldetése; már több ilyenen túl voltak az elmúlt pár évben. De a csoport mérete, meg a tagok közti viszály eléggé megzavarta a helyzetet. Nem félt, de tartott attól, hogy emiatt komplikációk fordulnak majd elő. Gyors reggeli nyújtás után felkapta a cuccait, majd szótlanul megindult a találkozóhely felé. A többiek viszonylag fáradtan, de elkészülve jelentek meg, s így ballagtak ki a járműhöz. Segített bepakolni a csomagokat, s csendesen félreállt amikor az ülésrend került szóba. - Elől maradok én is. - tette hozzá határozattan. Egyrészt nem hiányzott neki akkora hangzavar mint amit valószínűleg hátul leművelnek majd.. Másrészt pedig úgy érezte jobb lesz, ha most rajta tartja a szemét az elülső csapaton is. A tegnapi után még mindig jelen volt a feszültség...
|
|
Sali25
Kezdő tollforgató
Posts: 22
Utoljára online: Aug 9, 2024 8:52:33 GMT 1
Dec 4, 2020 21:52:58 GMT 1
|
Post by Sali25 on Jul 19, 2024 19:19:45 GMT 1
#s://i~imgur~com/ZQAvqNh~jpg Nellie szinte szemhunyásnyit sem aludt, nem tudta kiverni a fejéből a küldetést: ”Még is hogy kéne neki túlélnie az Alvilágban? Megállítani, hogy a többiek kinyírják egymást? Mi van, ha nem tér vissza, és az anyja soha nem fogja megtudni, hogy mi történt a lányával? Nem is volt alkalma elbúcsúznia tőle… A többiek hogy bírják ezt ép ésszel?” Hajnalban azért kikászálódott az ágyból és összekészült az indulásra. Örült annak, hogy páran felkeltek elbúcsúzni tőlük, szüksége volt egy kis bíztatásra. A reggeli séta is jót tett neki, kicsit kiszellőztette a fejét, így sokkal nyugodtabb volt miközben bepakolták a hatalmas kocsiba a cuccokat. Ezután elkezdték felosztani az üléseket. A hármas sort viszonylag gyorsan le is foglalták, de ez Nellie-t egyáltalán nem zavarta, szívesen ült a féltestvéreivel hátra, meg amúgy is zenét tervezett hallgatni az út nagy részén. - Én hátulra ülnék a többiekhez – mondta, miközben elővette a fülhallgatóját.
|
|
Ordo
Írónövendék
Posts: 203
Elfoglaltság:Mesélést & Játékot vállal
Utoljára online: Sept 7, 2024 13:01:15 GMT 1
Jun 14, 2020 19:50:14 GMT 1
|
Post by Ordo on Jul 22, 2024 1:39:22 GMT 1
#s://i~imgur~com/JxYBCSH~png Mint legtöbbször, a kelés most sem sikerül időben és simán tovább aludnék, ha Leah nem kelt fel. Valahogy nagy nehezen kiszenvedem magam az ágyból és szerencsére elég hamar elkészülődök, hisz tegnap este már mindent bepakoltam. Legalább a katonaságnál ezt jól eltanultam. Az oldaltáskába kerültek a fegyvereim, a hátizsákomba csak a ruháim és pár személyes. A pisztolyom természetesen magamnál tartottam, ahogy a kardom is. Jobb előre felkészülni mindenre. Miután elköszöntünk mindenkitől - beleértve a motorom is - és Vattacukrot is magammal rángattam, aki láthatóan szintén inkább csak aludt volna, rögtön be is vetettem magam az anyósülésre, esélyt sem adva a kölyköknek, hogy az anyósülést elfoglalják. Persze előtte segítek a csomagok bepakolásába és az autót is jól felmérem, azonnal eldöntve magamban, hogy én ezt biza fogom vezetni, ha akarja Leah ha nem. - Jól van, felőlem indulhatunk. Arra a rövid időre, amíg elérjük Kelly otthonát, Vattacukor jól lesz itt a lábamnál - nézek Leahra, hogy ezt a kis kitérőt kalkulálja bele az útba.
|
|
Bratti
Szerepjátékok Császára
"Ez a világ kegyetlen... De egyben gyönyörű is." - Mikasa Ackerman
Posts: 902 ![Female Female](//storage.proboards.com/6462521/images/oUGzoTxmjHbioOBWEYBT.png)
Elfoglaltság: Mesélést & Játékot vállal
Utoljára online: Sept 7, 2024 20:45:34 GMT 1
Feb 23, 2016 19:50:58 GMT 1
|
Post by Bratti on Aug 8, 2024 9:36:50 GMT 1
#s://i~pinimg~com/564x/60/20/37/602037feb1760afd2bfa5757ef68655e~jpg A bepakolásnál Shawn-nak feltűnik, hogy kicsit több a cuccom. - Mi a szarnak hozod Todd fegyvereit és cuccait?! - kérdezi egy kicsit idegesen, mire én megrántom a vállam. - Nem hiszem, hogy tegnap láttuk utoljára... Szerepel a jóslatban is, csak összesodor a szél minket... - mondom, de azt már nem teszem hozzá, hogy egyébként abban is reménykedem, hogy a barátságunk erősebb ennél. - Zeuszra... - morogja Ellie szemforgatva, de vannak, akik azért elmosolyodnak erre. Ahogy beülünk a kocsiba, csak bólintok Nick-nek. - Oké, adj egy címet és ott kezdünk! - mondom neki, miközben próbálok valami érzelmet leolvasni az arcáról. Természetesen arra kezdünk, s ahogy kiszállnak, én is így teszek. - Ha gondolom, elkísérhetlek, ha nem akarsz egyedül menni... - mondom neki támogatóan, de ha egyedül akar menni, akkor visszaülök a kocsiba. (OOC: írd le nyugodtan, ami itt volt majd a reagodba vagy játsszuk ki) Mindezek után elindulunk végre. A többiek közül elég sokan elég hamar bealszanak az út első felében, így délelőttig egészen csendes az út. Az első megálló után azonban már felcsendülnek a beszélgetések és jó hallani így elölről is, hogy ismerkednek az emberek. Én magam nagyon sokra tartom a társas kapcsolatokat, így extrán nagyon jól esik. (OOC: Ha itt valaki szeretne valamit valakivel, megbeszéljük és kijátszhatjuk) Ebédelni megállunk egy benzinkútnál és egy nagyobb szünetet is tartunk, de utána már csak egyszer állunk meg, hogy minél tovább jussunk. Eddigre azért kezdenek elfáradni a többiek is, kevesebb a beszélgetés, inkább elfoglalja mindenki magát. Mindenesetre mikor sötétedni kezd és úgy ítélem meg, hogy egészen jól haladtunk, akkor az egyik kisvárosban, ami egészen békésnek tűnik, megkeresem a helyi motelt és leparkolok. - Na, emberek, gyertek, mindenkinek állom a mai szállását. Igyekszem reggelit is intézni, de cserébe holnap hasonlóan korán kéne indulni... - mondom, de ezzel nem szereztem ovációt sajnos. Mindenesetre bemegyünk a kis, kissé lelakott épületbe, ahol először az tűnik fel, hogy mennyire csend van, legalább könnyű lesz pihenni, aztán megjelenik két igen csinos, igen fiatal, igen kedves lány. Végig mérik a csapatot és szélesen elmosolyodnak. Meg-megakad a pillantásuk főleg Nick-en (amitől bennem egyből beindul a féltékenység), de Jared-en (ekkor Lottie-ban) és Shawn-on is, aztán udvariasan rám pillantanak. - Tudunk valamiben segíteni esetleg? - kérdezik segítőkészen. - Igen! Szeretnénk a mai estét itt tölteni, ha van rá mód! - mondom határozottan. - Hogyne, természetesen! Jöjjön kérem, kitöltjük a lapokat... - mondják és a recepcióhoz kísérnek. - Addig vegyétek elő az irataitokat! - sziszegem a többieknek. Van egy fura érzésem, de olyan fáradt is vagyok... Ahogy mindenki más is érzi ezt a letaglózó fáradtságot, basszus, tényleg hosszú volt az út...
|
|
silentcupcake
Lelkes fórumozó
Posts: 51
Elfoglaltság:Játékot vállal
Utoljára online: Aug 19, 2024 18:24:09 GMT 1
Aug 20, 2022 9:24:28 GMT 1
|
Post by silentcupcake on Aug 8, 2024 20:55:42 GMT 1
#s://i~pinimg~com/564x/b2/e5/ea/b2e5ea4fbbfca2f288ff6ae29c72d286~jpg Szokatlanul hamar és szokatlanul nagyon elcsendesedett a hotel. Illana nagyon kitett magáért. Mondjuk azt is megtehette volna, hogy elmondja, hogyan érjük el és mikor fog csatlakozni hozzánk, de hát... Addig is be kellett érnem Jasonnel. Egy táskába összepakolom a legszükségesebbeket. Amikor megbizonyosodok róla, hogy tiszta a levegő, elindulok a recepció felé. A falióra szerint időben vagyok, és csak remélni merem, hogy mind a ketten meg fognak jelenni, de az empousaiok meg lehetőleg nem, vagy már nálam lesznek a fegyvereim, amikor igen. Ahogy a csendes, viszonylag sötét folyosókon halad a két félvér, már egészen azt hihetnék, hogy minden rendben, de persze az túl egyszerű lenne. Vivienne egészen jól el tud jutni a recepcióig, ott azonban vagy egy fél óra is eltelik, de Jason sehol. Aztán valahonnan nyílik egy ajtó és egy egészen népes társaság jön be, egyből tudja, hogy valószínűleg félvérek, mert elég feltűnően fiatalok és furák. Mintha zsigerből érezné, szóval jobb lenne elbújni. Mindeközben Jason alig jut félútig, mikor két kedves hölgy megállítja. -Elnézést, uram, már a takarodó elhangzott, merrefelé szeretne menni? - kérdezik szinte aggódva. Jason este összeszedte a cuccai egy részét - már amit a folyosón észrevétlenül tudott vinni anélkül hogy a banyák kiszúrták volna - s kisurrant a szobájából. Csendesen haladt végig a folyosókon; amíg nem volt muszáj, nem akart illúziót se alkalmazni, hogy minél kevésbé legyen feltűnő. Anál inkább hagyatkozott a betörő múltjából való lopakodó készségeire, amik annak idején Kronosz táborában is megsegítették. Azonban úgy tűnt ez még sem lesz egyszerű, s végül társasága akadt. Két álcázott némber szólította le. Azok tudták, hogy ő félvér, így valószínűleg készen álltak volna esetleges fizikai megtorlásra is. Illúziót nem vonhatott fel most, hisz az úgyis legfeljebb annyi időt nyert volna neki amíg meglóg; utána mindenütt keresték volna. A tűzzel valószínűleg sok mindent nem ért volna el ilyen zárt teren, pláne hogy az empuszák általában tudták azt is használni bizonyos szintig. Oh, hogy én? - kérdezett vissza zavarodottan, ahogy megtorpant. Arckifejezését lassan bizonytalanra fordította, mint akit a kérdés kizökkentett valamiből. Pontosan, ahogy ezek látni akarták ők; mint aki egyre inkább elveszti az eszét a bűbájoktól. - Már ilyen későre járna? Azt hiszem egy kicsit eltévedtem... - tette hozzá halkan, ahogy maga mellé engedte a kezeit. -Oh, az meglehet, Prométheusz fia - sziszegte a csaj, majd mielőtt Jason tudott volna reagálni, mögüle két másik lány lefogja és valamit belefecskendeznek a nyakába, amitől szinte azonnal megbénul. Egyiküket még ki is tudja ütni, de utána elveszíti a mozgáskoordinációját, így a lányok elvonszolják valahova jóóó messzire. Valami labor/kínzóterem szerűséghez hasonlít így elsőre, azonnal rárakják valami gépekre, miközben láthatóan alig bírják visszafogni magukat. Egy ponton azonban a tucatnyi lányból egy adag elmegy, ki tudja, miért...
|
|
silentcupcake
Lelkes fórumozó
Posts: 51
Elfoglaltság:Játékot vállal
Utoljára online: Aug 19, 2024 18:24:09 GMT 1
Aug 20, 2022 9:24:28 GMT 1
|
Post by silentcupcake on Aug 8, 2024 21:06:59 GMT 1
#s://i~pinimg~com/564x/b2/e5/ea/b2e5ea4fbbfca2f288ff6ae29c72d286~jpg Hol a fenében van már ez a nyomorult Jason? idegeskedem, de persze most, amikor kéne, nem bukkan fel. Nem kockáztathatom meg, hogy elindulok megkeresni, de mindenképp ki fogom tekerni a nyakát, ha egyszer ideér. Viszont erre nincs is lehetőségem most, mert emberek közelednek. Az istenekre, ti meg mit kerestek itt? gondolom döbbenten, amikor besétál egy adag fiatal, akikről szinte teljes meggyőződésem, hogy félvérek. Már biztonságba helyeztem magam az egyik óriási növény mögött, szinte ösztönösen ahhoz húztam, mert bár egyelőre nem merem használni a képességeimet, és nem is vagyok benne biztos, hogy tudnám, de ha mégis… akkor itt lenne a legnagyobb esélyem. Egyszerre tartom szemmel a fiatalokat és az empousai-okat is (akik nyilván itt vannak), amennyire tudom, anélkül, hogy ők észrevennének.
|
|